Stéphanovi za těch posledních šestnáct let

a za další, která ještě přijdou.

PROLOG

Ulice je dlouhá. Úzká. Temná a vlhká.

V kabátě mi není příliš teplo. Vlastně je mi zima. Hlavně na záda.

Zrychluji a spěchám, abych už byla u auta. A o chvíli později v posteli.

Neměla jsem parkovat tak daleko. Neměla jsem tolik pít. Odejít tak pozdě.

Vlastně jsem na ten večírek neměla chodit. Zařadím ho mezi nepovedené chvíle. Tolik ztraceného času. Měla jsem tento večer strávit ve společnosti dobré knížky nebo správného chlapa. Svého chlapa.

Polovina lamp nesvítí. Je tma, je pozdě. Jsem tady sama.

Zvuk mých kroků se odráží od špinavých zdí. Začíná mi být opravdu zima. A aniž bych věděla proč, přepadá mě strach. Nejasný rozplizlý pocit, který se mě pomalu zmocňuje. Jako by se mi kolem krku ovíjely ledové ruce, aniž bych si toho všimla.

Z čeho mám vlastně strach? Ulice je pustá, přece na mě nezaútočí popelnice!

Dělej, už jenom sto metrů. Možná maximálně dvě stě. Vůbec nic, co…

Náhle za sebou zaslechnu kroky. Instinktivně chvíli počkám a pak se otočím.

Dvacet metrů za mnou je nějaký stín. Myslím, že je to muž. Nemám čas všimnout si, jestli je velký, malý, tlustý nebo hubený. Pouhý stín, který se vynořil odnikud. Který mě sleduje na pusté ulici ve dvě hodiny ráno.

Pouhý stín…

Slyším, jak mi bije srdce. Cítím ho. Je zajímavé, že někdy cítíme své srdce. Zatímco po většinu času mu nevěnujeme pozornost.

Ještě zrychlím. On také. Moje srdce také.

Už mi není zima, už nejsem opilá. Už nejsem sama.

Je se mnou strach. Ve mně. Teď už je zřetelný.

Ještě nenápadný pohyb hlavy: postava se přiblížila. Teď už je ode mě jen pět nebo šest metrů. To je jako nic.

Snažím se nepropadat panice.

Je to jenom chlápek, který se vrací domů jako já.

Zahnu doprava a rozběhnu se. Uprostřed ulice se ohlédnu: zmizel. Místo toho, abych se uklidnila, mě to vyděsí. Kde je?

Určitě pokračoval rovně; určitě se smál jako blázen, když viděl, jak panikařím! Trochu zpomalím a znovu zahnu doprava. No tak, už tam skoro jsem!

Konečně dojdu na konec ulice Poquelin a hledám v kabelce klíč. Dělá mi dobře, když ho cítím v dlani. Zvednu hlavu a zahlédnu svoje auto spořádaně zaparkované mezi ostatními. Na dálku otevřu dveře, blinkry mi odpoví.

Už jenom deset metrů. Jenom pět. Jenom…

Z výklenku se vynoří stín. Srdce přestane tlouct.

Šok. Otřes mozku.

Je obrovský. Celý v černém, s kapucí na hlavě.

Reflexivně o krok couvnu. Otevřu ústa, ale křik zůstal uvnitř.

Dnes v noci chcípnu na špinavé pusté ulici! Vrhne se na mě, zapíchne mě nebo mě udeří, uškrtí, rozpáře mi břicho. Znásilní mě, zavraždí mě.

Nevidím mu do obličeje, vypadá, jako by žádný neměl.

Už neslyším svoje srdce, asi už žádné nemám.

Už před sebou nevidím žádnou budoucnost, jako by…

Ještě o krok couvnu. On popojde.

Panebože, já umřu. Teď ne, dnes večer ne. Tady ne, takto ne…!

Když se rozběhnu, dožene mě. Když se nebudu hýbat, vrhne se na mě. Když zařvu, umlčí mě. Navždy.

Tak se jako paralyzovaná dívám na ten stín bez tváře. Už na nic nemyslím, už nejsem ničím.

Ale ano, obětí.

Mám pocit, že vidím, jak mu v šeru svítí oči jako nějaké noční šelmě.

To vzájemné pozorování face-à-face trvá dlouhé vteřiny. Odporné face-à-face.

On je opřený o mé auto. Já o zeď. Konfrontovaná s vlastní smrtí.

A pak se naráz otočí na podpatku, jde pryč a pomalu splývá s temnotou. Pak s ní splyne nadobro a zmizí.

Roztřesou se mi nohy, klíče od auta proklouznou mezi prsty. Podlomí se mi kolena, zhroutím se na chodník. Mezi dvě popelnice.

Myslím, že jsem se právě počurala.

Vedeš normální všední život, spíše záviděníhodný.

Vypadá to, že máš úspěch, přinejmenším v práci, možná i v osobním životě. Záleží na úhlu pohledu.

Uměla ses v tomto světě prosadit, najít své místo.

A pak jednoho dne…

Jednoho dne se otočíš a vidíš za sebou stín.

Pouhý stín.

Od toho dne tě pronásleduje. Bez oddechu.

Ve dne v noci je tam. Úporný. Odhodlaný. Nemilosrdný.

Doopravdy ho nevidíš. Tušíš ho, cítíš ho. Přímo za zády.

Někdy ti zavadí o krk. Má vlhký, páchnoucí dech.

Sledují tě na ulici, zhasínají za tebou světlo.

Čtou tvou poštu, zavírají ti okna.

Listují v tvých knížkách, muchlají tvoje povlečení, plení tvoje tajné památníky.

Pozorují tě v těch nejintimnějších chvílích.

Rozhodneš se zalarmovat policajty, kteří nic nechápou. Poradí ti, abys šla k psychiatrovi.

Svěříš se přátelům; nejdřív se na tebe divně dívají. Nakonec se od tebe odvrátí.

Naháníš jim strach.

Máš strach.

Pořád tam je. Pouhý stín. Bez obličeje, beze jména. Bez zjevného důvodu.

Je to ďábel? Ta neviditelná přítomnost, která tě pronásleduje a kazí ti život, až je nakonec nesnesitelný, až nakonec chceš skočit pod vlak nebo do prázdna a doufáš, že až do pekla tě pronásledovat nebude.

Nikdo tě nechápe. Nikdo ti nepomůže.

Jsi sama.

Nebo spíš, tak ráda bys byla sama.

Ale stín tam ještě je, pořád tam je. Za tvými zády, ve tvém životě.

Nebo jenom ve tvé hlavě…?

Polykáš čím dál víc prášků. Prášky na spaní, abys mohla spát, zatímco cítíš, jak se nad tebou sklání. Léky, abys mohla vzdorovat dnům, kdy myslíš jen na něj.

Neúprosně.

A stín se ti za zády vysmívá. Znovu a stále.

Nebo v tvé hlavě…?

Až to pochopíš, bude příliš pozdě.

KAPITOLA 1

Tři hodiny spánku je málo. Hodně málo.

Poslechnout přes to všechno nelidský příkaz budíku. Osprchovat se, namalovat se, učesat se, obléct se.

Chovat se jako obvykle, i když Cloé cítí, že už nikdy nic nebude stejné.

Přesto k tomu není žádný důvod. Je to jen taková bezvýznamná peripetie.

Tak proč potom ten zvláštní a neznámý pocit? Proč jí vnitřní hlas šeptá, že se jí právě změnil život? Navždy.

Pár kilometrů v autě v ranních zácpách a konečně se objeví budova, kolos nad kolosy. Prostá, velkolepá a smutná.

Nový den určitě dovolí Cloé zapomenout na noční děs. Na stín, který ji sledoval, pronásledoval. Zahnal ji ke zdi.

Ten intenzivní strach. Ještě ho cítí v srdci, v hlavě, v břiše.

Výtah, chodby, pozdravy. Opravdové i falešné úsměvy. Hučí to tady jako v úle, jehož nekompromisní královnou se možná Cloé brzy stane.

Pozdravit Nathalii, věrnou a oddanou sekretářku; pozdravit Pardieua, ředitele, který trůní v prostorné kanceláři nedaleko od její. Ujistit ho, že všechno je v pořádku, že jsme připraveni na nekonečný plodný den ve službách chobotnice živitelky.

Předstírat, že jsme nezapomněli na schůzku v 16 hodin, která je zásadní pro uzavření velké smlouvy.

Jak bych na to mohla zapomenout? Vždyť celé týdny myslím jen na to, pane!

Skrývat, že jsme nespali, nebo skoro nespali. Že jsme viděli smrt tak zblízka, že schůzka v 16 hodin není vůbec důležitá.

Je tomu sotva pár hodin, co jsem se počurala. Nikdy se to nikdo nedozví.

Kromě stínu.

***

Cloé otevře dveře italské restaurace a pohledem hledá Carole. Tady je jejich hnízdo, místo, kde rozebírají a předělávají svět. Kde jsou spiklenci, svěřují se jedna druhé někdy beze slov. Říkají tolik špatného o tolika lidech. Jenom povídačky, jak strávit čas.

„Promiň, mám fofr! Pardieu mi vyprávěl, že zrovna koupil chalupu v Allier… Co já s tím? Ať si do toho baráku odjede, a hlavně ať tam zůstane! Ať konečně vypadne!“

Carole se upřímně rozesměje.

„Buď trpělivá, zlato. Víš moc dobře, že Starý skončí a půjde do důchodu. A ty usedneš do jeho křesla.“

„To není tak jisté,“ opáčí Cloé a zatváří se naráz mrzutě. „Jsme na bojišti dva.“

„Tobě dá přednost, to je jasné. Jsi favoritka.“

„Martins má také šanci. A snaží se. Je to řiťolezec! Jestli vyhraje a já budu pod ním, myslím, že to nesnesu.“

„Podívej se na to jinak,“ uzavře Carole. „S tvým životopisem to nebude žádný problém.“

Číšník si poznamená objednávku a rychlostí světla se vrátí, když se s úžasnou mrštností proplétá mezi stoly. Cloé vypije sklenici vody a vzpamatuje se.

„Musím ti něco říct… Dnes v noci jsem se bála o život! Byla jsem na večírku, který pořádala jedna z mých klientek.“

„Bertrand byl s tebou?“

„Ne, měl domluvené už něco jiného.“

„Seš si jistá, že nevede dvojí život?“ naznačí Carole. „Zdá se mi, že má často něco domluveného.“

„Nežijeme spolu. Takže se jeden na druhého nemusíme vázat.“

„To ne, ale protože ho znáš sotva pár měsíců, kladu si o tom tajemném šarmantním princi otázky!“

Carole si uvědomila, že se pouští na tenký led, a vrátila se k tématu.

„Takže jsi byla na večírku a… bylo to fajn?“

„O ničem. Bylo to nekonečné. Využila jsem toho, že jeden pár odcházel, a vytratila jsem se, ale už byly dvě hodiny ráno nebo skoro dvě.“

Číšník přináší salát, pizzu a láhev minerálky.

„Dobrou chuť, slečny!“

„Je milý,“ usměje se Carole. „Slečny… To už tak často neslyším! Takže odcházíš ve dvě ráno a pak?“

„Na ulici mě sledoval nějaký chlap.“

„Štíhlý…“

Cloé se odmlčí, strach se vrací jako bumerang.

Po chvíli začne podrobně vyprávět o svém dobrodružství. Má dojem, jako by se zbavovala nějakého břemene.

Carole je na chvíli zmatená.

„A to je všechno?“ řekne nakonec. „Otočil se a zmizel?“

„Přesně tak. Ztratil se.“

„Seš si jistá, že to byl ten samý? Ten, kdo šel za tebou, a ten, kdo vystoupil z výklenku?“

„Ano. Byl celý v černém, na hlavě měl kapuci.“

„To je divné, že nic neudělal. Mohl ti ukrást kabelku nebo…“

„Mě zabít.“

„Jasně,“ souhlasí potichu Carole. „Ale konec dobrý, všechno dobré. Možná se jenom pobavil, když ti nahnal strach.“

„Divná zábava!“

„Zapomeň na to,“ řekne Carole a pustí se do salátu. „Bylo to jenom nepříjemné setkání, nic vážného. Už je po všem.“

„Nevím. Možná je pořád tady. Třeba mě pořád sleduje.“

„Tys ho dnes zase viděla?“ znepokojí se Carole.

„Ne, ale… Říkám, že nevím. Je to jen pocit.“

„To je jen reakce,“ vysvětluje Carole.

A tvoje probuzené paranoidní sklony, dodá, aniž by pohnula rty.

„Na odstranění velké hrůzy je potřeba čas. Je to úporné. Teď už to bude dobré,“ slibuje s úsměvem.

Protože Cloé mlčí, začne ji kamarádka přesvědčovat.

„Věříš mi, ne? Je to moje práce… Ovládnout strach je moje práce!“

Cloé se usměje. Zvláštní definice povolání zdravotní sestry.

„Zítra už na to nebudeš myslet. A příště si s sebou vezmi bodyguarda!“

„Máš pravdu.“

„Důležité je, že se tě ten chlap nepokusil zranit… Jez, vychladne ti pizza! Nechápu, jak to děláš, že jíš pořád pizzu, a nepřibereš ani gram!“

Ostatně, tohle nebo něco jiného… Mám pocit, jako bych polykala kaktus.

Zítra už na to nebudeš myslet.

Tak proč mám pocit, že to byl jen začátek?

***

Dvacet jedna hodin. Cloé konečně parkuje auto na ulici des Moulins.

Chtěla pozvat Bertranda na večeři, ale je trochu pozdě na vaření. Zdá se, že v životě musíme vědět, co chceme. Možná by bylo hlavně dobré vědět, co můžeme…

Obětovat osobní život na oltář úspěchu. Zejména když jsi žena. Prokázat svoje schopnosti, zdatnost, motivaci a navíc mlčenlivost.

Pořád dokazovat, každý den začínat znovu. Pořád se mít na pozoru.

Cloé vybere poštu ze schránky a vyběhne po vnějším schodišti s pocitem, jako by právě zdolala Mont Ventoux za velkého větru.

Konečně doma… Je to hezký dům z 50. let, postavený uprostřed zahrady plné stromů. Je to blahobytné sídlo, jehož je jediným nájemcem.

Přesčasové hodiny slouží hlavně k tomu, abychom se nemotali v ubohém bytečku někde na špinavém předměstí. Akorát že Cloé tráví víc času v kanceláři než v tomto hezkém domě. Ale tento nepoměr už dávno vyhnala z hlavy.

Za dveřmi zapomene poštu na mramorové stoličce ve stínu nádherné japonské bonsaje. Hned jde do pokoje, aby se svlékla.

Ve spodním prádle si pomalu lehne na pohovku v obýváku a vytočí Bertrandovo číslo. Když to zvedne, obličej Cloé se uvolní a rozzáří. Nic na ni nepůsobí víc než jeho hlas. Něžný a zároveň vážný, citlivý jako soustředěné laskání.

„Ahoj, zlato:“

„Myslel jsem, že tě Starý unesl!“

„Ve čtyři jsme měli důležitou schůzku a bylo to jako obvykle nekonečné. Děda to chtěl oslavit! Šampaňské pro všechny.“

„Musíš být unavená, ne?“

„Ano. Hlavně jsem minulou noc nespala.“

„Aha, ten slavný večírek! Bylo to fajn?“

Stín se vkrade do obýváku, beze studu se usadí doprostřed íránského koberce. Cloé se roztřese od hlavy až po paty, v obranném reflexu stáhne nohy k sobě.

„Bez tebe jsem se nudila. Chyběls mi.“

„To doufám! Chceš, abych se stavil?“

„Nemám nic k večeři.“

„Už jsem jedl. Chybí mi už jen dezert…“

Cloé se rozesměje, znovu natáhne nohy před sebe. Stín zmizel. Vypařil se jako předchozí noc.

„Dáš mi trochu času, abych se mohla vykoupat?“

„Půl hodiny,“ zašeptá Bertrand. „Ani minutu navíc.“

„Domluveno. Končím, protože nemám ani minutu nazbyt!“

S labužnickým úsměvem přeruší hovor.

Navíc je ráda, že je dům čistý a uklizený; Fabienne pracovala dobře. Práce přesčas je dobrá taky na toto. Aby se nemusela dřít v domácnosti.

Rozhodne se tedy, že se bude věnovat sobě, bude krásná pro muže, který příjemně vyplnil každé prázdné místečko její existence. Nebo skoro.

Pořád si zachovat kolem sebe trochu prostoru, aby mohla dýchat, vyvíjet se.

Cloé by nemohla tvrdit, že je do něj zamilovaná, ale ví, že nalezla rovnováhu, kterou tak dlouho hledala. Odjakživa, i když už byla jednou vdaná.

Za netvora.

Cloé dlouho váhá před skříní. Krátké černé šaty s tenkými ramínky vylétnou ze skříně a přistanou na krémové pokrývce na široké posteli.

Cloé se na chvíli zastaví u okna a zadívá se do zahrady, která se koupe v bledém světle lamp stojících v uličce. Začíná se zvedat vítr, jasné nebe je protkané hvězdami.

Ale náhle zatají dech. Před domem se právě mihl prchavý stín.

Ne nějaký stín, ne.

Ten Stín.

Obrovský muž, celý v černém, s kapucí na hlavě se zastavil u zídky. Ze tmy upřeně sleduje okno.

Sleduje Cloé.

Vykřikne, neviditelná síla ji stáhne dozadu. Se zády opřenými o zeď, rukama přitisknutýma na ústa, vyvalenýma očima poslouchá, jak jí skomírá srdce.

Je tam. Sledoval mě až sem. Chce mě.

Chce mě zabít.

Konečně si uvědomí, že vstupní dveře nejsou zamčené, a vrhne se do úzké chodby.

Hlavně aby tam byla včas.

V běhu vrazí do nábytku, bolest necítí. Vrhne se ke dveřím, otočí dvakrát klíčem a popadne telefon.

18… Ne, 17! Už neví, třesou se jí prsty.

Ozve se pronikavý zvuk zvonku, upustí telefon. Ochromeně se ani nepohne.

Druhé zazvonění.

17, ano. Nějaký muž mě chce zavraždit!

Mobil začne vibrovat, sebere ho ze stolu a na displeji se objeví Bertrandův obličej. Její zachránce, lepší než armáda policajtů!

„Bertrande! Kde jsi?“ křičí

„Před tvými dveřmi. Neslyšelas zvonek? Co se děje?“

Znovu utíká ke dveřím, přes matné sklo je vidět deformovaná silueta. Odemkne, stojí naproti muži. Svému muži.

„Dobrý večer, zlato.“

Přitáhne ji k sobě, ona se stáhne, nechce, aby ji objímal.

„Tys nikoho neviděl? Tam, na zahradě… když jsi sem šel?“

Bertrand trochu ochladne.

„Ne, nikoho jsem neviděl.“

Odstoupí od něj, mrkne ven a znovu zamkne na dva západy.

„Nějaký chlap prošel z druhé strany kolem okna do pokoje!“

„Ujišťuju tě, že jsem nikoho neviděl,“ opakuje Bertrand.

Svlékne si bundu, zkoumavě se zadívá na ženin vyděšený obličej.

„Je přece tmavá noc… Určitě se ti něco zdálo.“

„Ne!“ odsekne břitce.

Bertrand se zachmuří. Ten tón ho překvapí.

„Podej mi světlo, obejdu dům, aby ses uklidnila.“

„To je nebezpečné! Jestli tam je, mohl by…“

„Klid. Podej mi světlo, postarám se o to. Ano?“

Vytáhne ze skříňky baterku.

„Dávej pozor.“

„Neboj, puso. Hned jsem zpátky.“

Zatímco Bertrand mizí ve tmě, slyší, jak za ním zaklapne zámek.

Cloé jde k oknu do obývacího pokoje. Rukou křečovitě svírá záclonu, dech se jí úží, vidí projít Bertranda s mocným proudem světla před sebou.

„Jsem si jistá, že jsem ho viděla… byl tam. Přece nejsem blázen, proboha!“

Hrdlo se jí stáhne úzkostí.

To je jen reakce. Aby velký strach zmizel, je potřeba hodně času…

Přece nemám halucinace?

Trhne sebou, když uslyší zvonek u dveří. Spěchá do předsíně, přitiskne ucho na dveře.

„To jsem já. Dělej nebo zmrznu!“

Konečně otevře; Bertrand pospíchá do tepla.

„Nic tam není. Kdyby tam někdo před chvílí byl, můžu tě ujistit, že odešel.“

„Děkuju,“ řekne. „Víš, opravdu jsem měla strach.“

„Abych tě uklidnil, myslím, že tady budu muset strávit noc!“

„Říkám ti, že jsem ho viděla.“

„Věřím ti. Ale teď už je pryč. Tak na to zapomeneme, ano?“

Zapomenout na to… Cloé by toho tak moc chtěla být schopná. Vyhnat z hlavy ten zlověstný stín.

Zapomenout na terč, který má vytetovaný na čele.

KAPITOLA 2

Ještě se nerozednilo, ale už není ani úplná noc. A pak si jeho oči zvykly.

Pozoruje ji. Zhluboka oddychuje. Na břiše, s jednou rukou pod polštářem a ohnutou nohou.

Krásná. Ještě víc, když spí.

Bezbranná. Tak ji má nejraději, tak po ní touží.

Odložila válečný arzenál moderní doby. Už se jí v očích neleskne baterie střel, bouchačka u pasu, nehty zakončené drápy.

Je to jen žena, křehká a bezbranná. Taková, jakou ji chce.

Není to tak dávno, co ji potkal. Sotva před pár měsíci.

Všiml si jí jen o něco dřív.

Sama, protože měla trauma z bývalého manžela.

Sama, protože ji příliš zaměstnávala kariéra, než aby hledala spřízněnou duši.

Okouzlující, ale pro většinu mužů dost nebezpečná.

Ne pro něj. Když byl dítě, snil o tom, že bude krotitelem šelem. Proto má rád lvice, tygřice… Cloé je jedna z nich. Své slabiny schovává pod téměř dokonalým krunýřem.

Neproniknutelná, nezničitelná? Nic ani nikdo není.

Trhliny neviditelné pouhým okem. Ale s dobrým objektivem, s dobrým úhlem pohledu je můžeme odhalit. A on je viděl. Okamžitě. Jak se k ní přiblížit, jak ji ovládnout. Jak ji dostat do postele.

Dál ji pozoruje; její mléčně bílá pleť září ve tmě. Dlouhé kaštanové vlasy s rudými odlesky schovávají obličej otočený k němu.

Bertrand se rozhodne ji probudit. Něžně. Otevře oči omámené spánkem, pohladí ji po rameni, po zádech.

„Promiň,“ zašeptá Bertrand. „Vypadala jsi, že máš noční můru.“

Noční můru, ano. Pořád tu stejnou, už dlouho.

Strašlivý řev, tělo padá do prázdna a hroutí se jí u nohou.

Cloé se ukryje do Bertrandovy uklidňující náruče.

„Křičela jsem?“ myslí si. „To já jsem tě probudila?“

„Ne, už jsem nespal.“

„Ještě je brzo, ne?“

„Ano, ale… myslel jsem, že slyším nějaký hluk.“

Stáhne se, on se usměje do tmy. Teď oddychuje rychleji, dokonce cítí na kůži, jak jí bije srdce. Je to slast.

„Bylo to slyšet vzadu za domem… Určitě se mi něco zdálo!“

Cloé se posadí v posteli, zabalí si hrůzou zasažené tělo do prostěradla.

„Je tam,“ zašeptá.

„Kdo?… Ale ne, nikdo tam není!“ odpoví pobaveně Bertrand. „Neměl jsem ti to říkat, jsem opravdu vůl.“

Cloé položí ruku na vypínač noční lampičky. Zaváhá. Má dojem, že ho světlo jako nějaká stříbřitá lázeň odhalí v nohách postele.

„Je tam,“ zašeptá znovu.

Hlas má ledový, čelo rozpálené.

„Uklidni se. Říkám ti, že tam nikdo není. Zdálo se mi to, to je všechno. Možná je to jen vítr.“

„To není vítr. Je tam!“

„Ale o kom to mluvíš?“

„O chlapovi, kterého jsem viděla včera na zahradě! Sledoval mě na ulici… Zavolej policajty!“

Bertrand rozsvítí světlo, Cloé zavře oči.

„Uklidni se, prosím tě… Půjdu prohledat dům, abych tě uklidnil.“

Znovu otevře oči, místnost je prázdná. Dívá se, jak si Bertrand obléká džíny, nemůže se ubránit nevnímat ho jako krasavce i jako hrdinu. Štěstí, že je tam, aby ji hlídal.

„Nechoď jen tak s holýma rukama,“ prosí ho. „Vezmi si nějakou zbraň!“

Trochu posměšně se usměje.

„Máš snad pod polštářem pistoli, zlato?“

Vrhne se ke skříni, něco z ní vytáhne a podává mu to. On vykulí oči.

„Co to je?“

„To je… To je deštník.“

Rozesměje se, něžně ji odstrčí.

„To vidím, že je to deštník! Nechej mě, bude to tak lepší.“

Začne roztahovat za závěsy a zkoumá zahradu za domem. Pak vejde do chodby vedoucí do obývacího pokoje. Cloé se moc nechce zůstat samotné v pokoji a rozhodne se, že půjde s ním.

Místnost po místnosti rozsvěcuje Bertrand světla. Dívá se do skříní, zkoumá každý koutek, mrkne do jiné části zahrady.

„Vidíš,“ řekne nakonec, „kromě nás tady nikdo není.“

Cloé nevypadá přesvědčeně.

„Opravdu je mi to líto,“ vezme ji do náruče, „je to moje chyba. Měl jsem raději mlčet… A co to je vlastně za historku, jak tě někdo sledoval na ulici?“

„Stalo se to, když jsem odcházela z toho večírku. Parkovala jsem daleko a … Nějaký chlápek mě sledoval, rozběhla jsem se, abych se ho zbavila. Ale čekal na mě u auta.“

„On tě…?“

„Ne. Nic neřekl, nic neudělal. Po chvíli odešel.“

„Zajímavé,“ poznamená Bertrand. „Ale nemělas jít k autu sama, to je opravdu neopatrné!“

Vypadá, že se zlobí, Cloé mu položí čelo na rameno.

„To na tom večírku nebyl žádný chlap, který by byl schopný tě doprovodit k tvýmu autu? Uvědomuješ si to? Naštěstí se o nic nepokusil!“

„Ano… Včera večer se mi zdálo, že mě nahání.“

„Myslím, že z toho strachu ze včerejška máš teď halucinace.“

„To říkala Carole taky.“

„Jestli to chápu správně, vyprávěla jsi o tom Carole, a mně ne?“

„Nechtěla jsem tě otravovat,“ brání se chabě Cloé.

„Otravovat mě? To je výborné!“

Vezme její obličej do dlaní a upřeně se jí dívá do očí.

„Věříš mi, ano, nebo ne?… Takže mi takové věci musíš říkat, ano?“

„Ano.“

Konečně se usměje. Má tak pěkný úsměv. Který hojí rány, plaší noční můry.

Obejme ji, pomalu ji tiskne ke zdi.

„Už se mi nechce spát,“ zašeptá. „A tobě?“

„Mně taky ne! Jsem tak šťastná, že jsem tě potkala,“ odpoví, zatímco jeho ruce vklouznou pod župan.

„Ne, to já jsem měl sakra štěstí!“

Potichu se zasměje, župan sklouzne na parkety.

Sakra štěstí, ano.

KAPITOLA 3

Má zpoždění? No a?

Brzy bude tuto firmu řídit. Který neuvědomělý člověk by riskoval sebemenší výčitku?

Zatímco Cloé kráčí ke své kanceláři, zaměstnanci, kteří by rádi byli jejími spolupracovníky, ji uctivě zdraví. Servilně, poníženě se klaní před budoucí vládkyní. Falešné úsměvy, podlézavé pohledy.

Cloé to zbožňuje. Kochá se tím každý den stále víc. Je neuvěřitelné, jak se nás rychle zmocní touha po moci.

Až bude Cloé šéfka, vymete to tam. Jestli dobře počítá, bude to na jaře, což je ideální roční doba na úklid. Někteří si pak sbalí svých pět švestek a zamíří na úřad práce.

Už nemáš práci? Vyženou tě na pracák na opačném konci společnosti. Na dlouhý a vyčerpávající přechod skleněné pouště bez psů a bez saní. Ale se spoustou tučňáků.

Když prochází kolem své kanceláře, usměje se při pomyšlení na krátký, ale příjemný seznam těch, kteří si sbalí kufry do těch nehostinných pustin.

Sotva si sundá kabát, když do prostorné předsíně vpadne bez klepání Nathalie.

„Dobrý den, Cloé!“

Už nějakou dobu si sekretářka myslí, že ji může oslovovat křestním jménem. Brzy jí bude tykat a plácat ji po zádech. Je nejvyšší čas ukázat jí, kde je její místo.

Na nejspodnější příčce žebříčku.

„Dobrý den,“ odpoví Cloé.

„Pokazil se budík?“

Cloé se konečně uráčí na ni podívat. Dívá se jí přímo do očí.

„Pardon?“ řekne ledovým hlasem.

Sekretářka hledá slova. Hlavně se nesplést dvakrát po sobě.

„Myslela jsem, že… Protože obvykle chodíte dřív, říkala jsem si…“

Cloé přijde blíž, na dokonale vykreslených rtech má úsměv dravce.

„Vy mi vyčítáte, že jsem přišla pozdě, slyšela jsem dobře?“

„Ne, samozřejmě že ne!“ koktá sekretářka. „Jen jsem si říkala, jestli nemáte nějaký problém, dělala jsem si starosti!“

„Připadáte si jako moje matka?“

Nathalie raději zmlkne. Ať řekne cokoliv, v každém případě bude přibita na pranýř.

„Nejsem nějaká podřadná úřednice,“ dodá Cloé klidně. „Můžu přijít, kdy se mi zachce. Že ano?“

Nathalie rychle položí složku, kterou drží nešikovně v rukách.

„Samozřejmě,“ šeptá. „Nemusíte se omlouvat.“

„To skutečně ne. Chtěla jste mi něco zajímavého říct?“

„Pan Pardieu si vás přeje vidět.“

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3