Ann Granger

Kořeny zla

Originální název: Rooted in Evil

Vydáno u HEADLINE PUBLISHING GROUP, London 2017

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2017 Ann Granger

First published in 2017 by HEADLINE PUBLISHING GROUP.

Translation © Tereza Pavlíková, 2019

Obálka © Emil Křižka, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8757-4 (epub)

ISBN 978-80-243-8758-1 (mobi)

PŘÍPAD PRO CAMPBELLOVOU A CARTERA

Tato kniha je věnována Eileen Robertsové, Kate Charlesové (Carol Chaseové) a všem, díky kterým bylo prvních třiadvacet ročníků konference St. Hilda’s College Crime Fiction Conference v Oxfordu tak nezapomenutelných.

Také je věnována mým kamarádům a nadšeným čtenářům detektivek ze všech koutů světa, které jsem za ta léta poznala.

Knihu bych chtěla v neposlední řadě věnovat i památce své agentky Carole Blakeové, se kterou jsem spolupracovala šestadvacet let. Vždycky mě ve všem nadšeně podporovala.

Její náhlý skon nás všechny zasáhl.

Bůh ti žehnej, Carole.

Kořenem všeho toho zla je láska k penězům.

epištola svatého Pavla Timoteovi

Kapitola 1

V Oxfordu pršelo, stejně jako skoro v celé zemi. Budoucí pasažéři se hnali podél řady autobusových zastávek na Magdalen Street a na každé kovové tyči si prohlíželi uvedená čísla autobusů. Chodcům u toho optimisticky fidlal houslista, ale jim to bylo jedno. V jeho prospěch určitě nehrálo rozhodnutí schovat se v zastřešené mezeře mezi dvěma obchody, protože byl ukrytý ve stínu. Z jeho skrýše se linuly tklivé tóny, ale nikdo se u něj nezastavil a nehodil mu do obalu na housle drobné.

Carl Finch si ho všiml. Ale ani on se u něj nezastavil a nepodaroval ho. Carl měl totiž peněz sám málo. Oceňoval, že se hráč snaží si vydělat na chleba, i když jemu samotnému se vrzání housliček nikdy nelíbilo. Ale pomyslel si, že pokud nedostane peníze, které mu právem patří – a Carl nepochyboval, že tomu tak dle všech přírodních zákonů skutečně je –, bude se muset uchýlit k zoufalým činům sám.

Bylo mu něco po čtyřicítce, byl statné postavy a měl dlouhé, plavé vlasy a bledou kůži. Když se zrovna mračil, jako třeba teď, připomínal vikingského válečníka, který právě vyskočil ze své lodi a za šplíchání vody se vrhá skrz mělčinu s mečem v ruce k nechráněnému břehu. Lidé mu uhýbali z cesty.

Ale Carl se trápil. Nájezdníkem tentokrát nebyl on. Měl toho daleko víc společného s vyděšenými mnichy jakéhosi opuštěného opatství, kteří se právě o útočnících dozvěděli. Ale žádný z mnichů by se nedokázal modlit tak, jako se právě teď modlil Carl, aby mu nebe seslalo zachránce.

Na zastávku, kolem které právě procházel, přijel autobus. Všiml si, že jede na Banbury Road, a tak nastoupil. Sedadla byla všechna obsazená. Stál a k ostatním zmoklým pasažérům se tiskl víc, než mu bylo příjemné. Kolem sebe viděl stařenky s igelitovými nákupními taškami, mladé maminky s dětmi, zmatené turisty a postaršího muže, který vypadal, jako by kdysi snad i pracoval na oxfordské univerzitě, ale teď ho svět štve úplně stejně jako Carla.

Vystoupil v Summertownu, vyrazil svižným tempem podél obchodů a pak odbočil do jedné z vedlejších ulic. O zhruba pět minut později dorazil do svého cíle, k viktoriánskému řadovému domku. Od chodníku ho dělila nízká kamenná zídka a dlážděná předzahrádka. Závěsy už byly zatažené, protože ačkoliv bylo v podstatě ještě odpoledne, venku už se stmívalo. Uvnitř byla rozsvícená lampa, jejíž světlo skrz mezeru v závěsu unikalo ven. Edgar Alcott si cenil svého soukromí. Ale taky rád vykukoval ven a díval se, kdo mu to stojí u dveří a chystá se vejít dovnitř.

Poznal Carla, otevřel mu dveře a uvedl ho dovnitř. „Můj milý příteli, není venku ale strašlivě? Jsem velice rád, že jste se ukázal.“

Carl se vysoukal z mokré bundy, pověsil ji na věšák v nízké chodbě a následoval Edgara do čehosi, co jeho hostitel rád nazýval salonkem, i když byl zhruba o velikosti poštovní známky. Ale Edgar byl puntičkář a byl rád, když věci byly, jak mají.

Sám byl svého motta živoucím příkladem. Kdykoliv během dne jste ho pokaždé zastihli upraveného: v čisté košili s precizně uvázanou kravatou (která ke košili samozřejmě ladila), kalhotách s pečlivě nažehlenými puky a v naleštěných botách. Stejnou péči věnoval i sám sobě. Jeho věk bylo nemožné odhadnout. Měl hebkou pokožku bez vrásek, jaká by mohla patřit daleko mladšímu muži, a i když mu vlasy zešedivěly, pořád byly husté a pevné.

Carl si o něm nemyslel, že vždycky používal jméno Edgar Alcott, to ani náhodou. Sice to příjmení mělo určitě spoustu lidí, ale Carl nikoho takového neznal. Vybavoval si, že když byla jeho nevlastní sestra malá, měla knížku s názvem Malé ženy od autorky jménem Alcottová, ale to je tak všechno. A tušil, že jméno Edgar bude taky jen pseudonym. Ale neměl k tomu jiný důvod než ten, že k muži nějak nesedělo. Každopádně o sobě Edgar Alcott nikdy nic neprozrazoval ani druhým nedovoloval se ptát. Zářivě se na Carla usmál a zdvořile se ho zeptal, zdalipak by si dal šálek čaje – nebo třeba kapku něčeho ostřejšího? Lidé, kteří kolem něj běžně procházeli na ulici, si nejspíš říkali, že je to naprosto neškodný starý pán. Ale Edgar neškodný nebyl. Světle modré oči se mu pod klenutým stříbrným obočím leskly jako ocel.

Carl si řekl o whisky, protože ji potřeboval. Edgar mu ji nalil, ale sám si nedal.

„Na mě je na alkohol příliš brzy, příteli. Dáte si k tomu minerálku? Nebo vodu? Jeden strašný pán se mě kdysi zeptal, jestli náhodou nemám zázvorový tonic. Pochopitelně už jsem s ním pak nikdy neobchodoval!“

Carl odpověděl, že děkuje, ale radši pije whisky samotnou. Edgar lehce zakroutil hlavou, ale jinak nic nenamítal. Carl ho pozoroval a rozladěně si pomyslel, že byl jeho hostitel kdysi určitě mistr v ovládání lidí a situací. Ať už spolu potřebovali prodiskutovat něco sebevíc naléhavého, vždycky za Edgarem musel do Oxfordu přijet on, protože Edgar nesnášel cestování vlakem, tvrdil, že je nezdravé. Kromě vlaků Edgar nesnášel taky kočky. Kvůli kočce zažil Carl jediný případ, kdy se Edgar neovládl. Jedna přátelská kočička jednou Edgarovi skočila na jeho nízkou zídku. Carl ji právě hladil, když vtom se Edgar se zarudlým obličejem a vykulenýma očima vyřítil ze dveří a zakřičel na zvíře, ať vypadne. Kočka moudře usoudila, že nejlepší bude utéct. Celá příhoda trvala jenom pár sekund a za chvíli se Edgar vrátil zpátky ke svému obvyklému puntičkářskému já.

„Taková nehygienická stvoření!“ sdělil Carlovi, když ho vedl zpátky dovnitř.

Teď když Edgar Carlovi kultivovaně podal sklenici, posadil se na viktoriánskou židli s příčkovým opěradlem, překřížil si kotníky, založil si sněhobílé ruce a zeptal se: „A přinesl jste mi dobré zprávy? Nebo snad ještě lépe, něco hmotného? Opravdu doufám, že ano. Dnešek byl příšerný a potřeboval bych něco na povzbuzení.“

„Žádné peníze jsem nepřivezl, omlouvám se, Edgare. Sehnat takové množství peněz bylo prostě nemožné. Zkusil jsem všechno.“

Edgar si povzdychl. „A to jsem vám tak věřil. A vy jste mě takhle neuvěřitelně zklamal. Můj milý příteli, copak se stalo?“

Kdyby chtěl Carl odpovědět upřímně, řekl by: „Snad všechno!“ Ale věděl, že je důležité si udržet sebevědomou tvář. „Peníze dostanete, Edgare. Ale bude to znamenat delší čekání, než jsme původně mysleli. Společnost nepředpokládala, že se dočká odporu od místních. Ale v tuto chvíli se to řeší, a pokud budete mít chvilku strpení…“

„Copak jsem doposud neměl?“ zeptal se Edgar svým obvyklým mírným způsobem, ze kterého Carla mrazilo v zádech.

Carl se začervenal a zhluboka se nadechl. Musel se snažit působit klidně a sebejistě. Sklenici whisky měl prázdnou a zoufale potřeboval dalšího panáka. Ale Edgar nevypadal, že se mu chystá dalšího nabídnout. „Taky jsem přišel o peníze,“ pokračoval. „Snažte se prosím pochopit, že prostě nemám…“

Ale Edgar ho přerušil. „Co je moc, to je moc, Carle. Jak víte, opravdu svoje peníze potřebuju. Jsem podnikatel, žádná charita. Ale nemám ani nepřiměřená očekávání. Zaplatíte mi ve dvou splátkách, ale tu první dostanu už před koncem tohoto měsíce.“

Carl zoufale vyhrknul: „Podívejte, domluvím si schůzku se sestrou…“

„Svou nevlastní sestru už jste zmiňoval. Dá vám ty peníze?“ Edgarovy oči se třpytily jako rampouchy na zimním slunci a důrazem na slovo „nevlastní“ mu připomínal, že má rád, když se lidé vyjadřují přesně.

Carl se začervenal. „Ne, alespoň ne hned. Jde o jistou nemovitost, o Starý klášter. Už jsem ho před vámi určitě zmiňoval. Pro Harriet začíná být přítěží a věřím, že až jí svůj plán vyložím, poslechne mě. Celý dům i s pozemkem prodá. Bude to jenom rozumné. Koneckonců by z něj bylo dost peněz pro nás pro oba. Vím, že toho po vás chci hodně, Edgare. Ale dovolte mi zkusit Harriet přemluvit. Nakonec dostanete celou částku zpátky, věřte mi.“

„Můj drahý Carle, nepřemýšlíte náhodou příliš optimisticky?“ Edgar kroutil hlavou. „Tonoucí se stébla chytá, jak se říká? Ano, tenhle pozemek už jste zmínil a já jsem si o něm nechal leccos zjistit. Například že ho nevlastníte! Pokud by šel na prodej, vy byste prodejce nebyl. A i kdybyste z něj utržili velice dobré peníze, vám by z nich nepřipadl ani halíř.“

„Ale měl by!“ zarytě trval na svém Carl. „Můj nevlastní otec mě nikdy nechtěl vyškrtnout ze závěti a nechat mi jen mizerných pár tisíc liber! Vychoval mě jako vlastního! A zanechal po sobě jmění, Edgare, jmění!“

„Ale vy jste nebyl jeho dítě, nebo ano?“ Edgar ve svém mírném tónu nepolevoval. „Jeho vlastní? Pokud to chápu správně, vzal si vaši matku, když už jste byl malý kluk.“

„Považoval mě za vlastního syna! A vždycky se ke mně tak choval. Platil školné. Koupil mi moje první auto. S ním, mou matkou a Harriet jsme všechno dělali jako rodina. Když mi matka zemřela, byl mi v každém ohledu oporou. Ale během svých posledních pár let byl velice nemocný a nechal se snadno ovlivnit. Něco ho přesvědčilo změnit názor a vydědil mě. Ale nebylo to mou sestrou Hattie – ta by mi něco takového neudělala. Byl to její manžel Guy. Úplně ho v tom poznávám!“

„Ať už je to jakkoliv, váš nevlastní otec vám podíl na nemovitosti nezanechal a tím, že přesvědčíte svou nevlastní sestru, si být jistý nemůžete, tím spíše pokud, jak sám říkáte, by byl její manžel vysloveně proti tomu, aby s vámi jakýkoliv výdělek sdílela.“

„Já Hattie přesvědčím,“ trval na svém Carl. „Vždycky jsme si byli blízcí. Nenechá mě na holičkách. Taky nechce zbankrotovat a s tím, jak to Guy vede, by k tomu brzy došlo. Ty peníze tam jen tak sedí v podobě cenné nemovitosti. Určitě bude souhlasit, Edgare. Bude to tak nejlepší pro nás oba.“ Edgar vstal a šel se podívat ven mezerou v závěsu.

„Nemám rád násilí, Carle. Opravdu ne. Ale ještě víc nemám rád, když mě někdo vodí za nos.“

Byl zády otočený ke Carlovi a ten byl na zlomek vteřiny v pokušení toho starého kozla praštit do hlavy. Ale nemělo by to smysl. Někdo ho určitě viděl sem přijet nebo by ho viděl odjet, třeba soused, který se taky rád dívá ven skrz záclony. Všude okolo jsou nejspíš jeho otisky prstů. Neměl tolik štěstí na to, aby mu prošla vražda. Ani na to neměl nervy. A dokumenty by policii přivedly přímo k němu.

„Jak už jsem říkal, jsem s Hattie ve spojení.“ Snažil se udržet klidný tón. „Souhlasila, že se se mnou setká a probereme to. Jsme sourozenci – dobře, možná ne pokrevní, ale vyrůstali jsme společně a jsme si velice blízcí, obzvlášť od doby, co zemřela moje matka. A stejně už do Guye, svého manžela, není tak zblázněná jako dřív. Tentokrát mě poslechne. Vím jistě, že ji dokážu přesvědčit, aby tu nemovitost dala na prodej, a jakmile bude i s pozemky prodaná, tak mi věřte, Edgare, že rozdělení peněz mezi nás oba neodmítne.“

„To opravdu doufám, můj milý příteli. Podívejte, jak se venku setmělo. A už zase prší.“

Carl odešel z domu ještě zoufalejší, než by si byl myslel, že je možné. Musí Hattie přesvědčit a musí to udělat brzy. Nejen protože si nechtěl nechat zlámat nohy, ale taky protože by ta kukačka Guy Kingsley mohla Harriet přesvědčit k dalšímu ze svých šílených plánů. Kingsleyovi jednoho dne přijdou na buben, to Harriet věděla. A všechny peníze, které jim její otec přenechal, poletí z okna ven a dům i s pozemky se prodá, aby utopil jejich dluhy. Carl se bude muset rozloučit s představou, že by mu přistála byť jediná pence. Nebylo to ani trochu fér. Manželství Harriet a Guye bylo v úzkých. To věděl každý. Carl patřil do rodiny a měl rozumné obchodní nápady, na rozdíl od Guyových šíleností, i když poslední dobou, pravda, štěstí nehrálo v jeho prospěch. Táta by ho nikdy nebyl vydědil, kdyby ho po celé ty měsíce, co byl nemocný, neovlivňoval Guy a kdyby neovlivňoval i Harriet.

„Potřebuju se zbavit toho pitomce Guye Kingsleyho,“ zavrčel Carl.

Kapitola 2

Zablácený range rover zabočil a vjel mezi dva zvětralé sloupy u vchodu domu. U toho projel dvěma hlubokými kalužemi ve štěrku a nadvakrát tak vyšplíchl vodu na vše až do pozoruhodné vzdálenosti. O plášť vozidla zarachotily kamínky. Harriet Kingsleyová svírala rukama pevně volant a hlučně pokračovala dál až ke konci vjezdu. Před domem zastavila. Zvedla ruce, a zatímco si z tváře odhrnovala husté, tmavě blond vlasy, zavadila prsty o kapky potu na čele. Předtím, než půjde dovnitř, se musí uklidnit. Než ji uvidí Guy. Bůh ví, že není úplně z nejcitlivějších, ale i on by poznal, že jeho ženu něco strašlivě znepokojilo.

Harriet dalších pár minut zírala na Starý klášter a snažila se uklidnit. Venku byla zima a vlhko. Vytápění auta ji před živly venku dočasně ochraňovalo, ale ona cítila chlad, který s teplotou neměl co dělat, způsobený šokem a panikou. Chvěla se a potila zároveň, i když se to zdálo šílené, a srdce jí divoce bilo v hrudi. Měla štěstí, že se jí podařilo dojet domů, aniž by se jí stalo něco horšího než to, že u Křivého lesa málem donutila protijedoucí SUV nabourat do zdi.

Druhý řidič, ten v SUV, si ji určitě bude pamatovat, zatracená práce! Kam mířil? Možná dokonce do lesa? Ne, ne, v takovýto vlhký a chladný den určitě ne. Určitě mířil někam jinam. Ale na chvíli jenom hypoteticky předpokládejme, že se opravdu vydal do prastarého lesa na procházku. Co když odbočil na parkoviště a rozhodl se vydat po cestě, po zrovna té jediné konkrétní, skrz stromy, dokud nenarazil na…

„Přestaň, Hattie!“ poručila si nahlas přísně. Proč by proboha jel zrovna do lesa? Kromě víkendů a dob, kdy bylo příjemnější počasí, tam nikdo nechodil. Když na jaře rozkvetly divoké květiny, hlavně zvonky, a vytvořily mezi stromy barevný koberec, scházely se tu celé rodiny. Stejně jako uprostřed léta, když byl v lese příjemný chládek. Ale teď na konci ledna se v lese pohybovala v podstatě jenom divoká zvěř.

Ale okamžitě si pomyslela, že to není úplně pravda. Do lesů se lidé nechodili jenom procházet. Jezdili tam taky lesníci, kteří prováděli pravidelnou údržbu, a byli tam teprve nedávno, takže je možné, že se ještě vrátí. Někteří byli dobrovolníci a některé zaměstnávala správa, která les vlastní. Dobrovolníci se objevovali, kdykoliv se jim zlíbilo. Ale není žádný důvod pro to, aby tam někdo z nich byl dnes. Vůbec žádný. Nikoho tam neviděla.

Nikoho kromě něj a on tam ještě pořád byl.

Pokusila se vzpamatovat. Musí se snažit vypadat normálně. Podívala se skrz čelní sklo na zchátralý dům, postavený ze žlutého kamene v kombinaci několika různých architektonických stylů, který jí byl tak známý.

Kdysi to býval opravdový klášter, který na otevřeném prostranství čelil živlům a který ze všech stran obklopovaly vysoké zdi. Když Jindřich VIII. přikázal kláštery rozpustit, většina z nich byla zbourána. Ale bohatý obchodník s vlnou, kterému se dostala do rukou tato budova, nechal zbourat jenom kapli, na jejímž místě teď stály už jenom základní kameny pokryté mechem, napůl pohřbené v zemi.

Dům nakonec přešel do vlastnictví někoho jiného a během dalších čtyř století se na něm udála celá řada rozsáhlých úprav. Nový majitel ve snaze pořídit si taneční sál postavil nové křídlo ve stylu, který snad viktoriáni považovali za gotický. Od první světové války, kdy syn rodiny zahynul na flanderských polích, v něm nikdo netančil. Dům i jeho obsah přešel do vlastnictví neteře pána domu. Od té doby v něm žily tři generace Harrietiny rodiny, potomci této neteře. Pokud bychom počítali i tuto větev rodiny, obývá jejich rod dům už od georgiánského období.

„A já budu poslední,“ prohlásila Harriet nahlas. Ať už se stane cokoliv, tímhle si byla jistá.

Měla pocit, že teď už se Guyovi postavit zvládne. Přestalo jí bušit srdce. Pořád jí bylo trochu špatně, ale jinak měla situaci celkem pod kontrolou. Už to nemůže dál odkládat. Harriet klidně objela dům až k zadní, levé části budovy, kde se nacházel starý dvorek a stáje. Zaparkovala dostatečně daleko od hromad stavebního materiálu. Z komplexu, který byl kdysi rozdělen na maštal, seník a jednotlivé oddělené stáje, se ozývalo bouchání kladiva. O kousek dál od stájí stál kamenný dům, ve kterém kdysi dávno v dávno zapomenutých časech bydleli zaměstnanci, kteří pracovali venku. Byly na něm poznat nedávné drastické úpravy, venkovní kameny někdo pečlivě vydrhnul, takže byla vidět jejich původní žlutá barva. Pod okapem taškové střechy vykukovala malinká okna, která byla vyměněná za nová a nabarvená načerno. Potom co Harriet vystoupila z auta, pozastavila se a kritickým okem si úpravy domu prohlédla. Kamenný domek byl tak malý, že kdyby měla vycházkovou hůl, mohla by si k němu stoupnout, natáhnout se a zaklepat na okno v prvním patře. Pomyslela si, jak moc byli její předci malí, jako Liliputové, kterým by dnešní, vitamíny živená generace připadala jako zástup Gulliverů.

I stáje se přestavovaly, a to do podoby pokojů pro hosty pro Guyův projekt – penzion, o kterém si byl naprosto jistý, že bude neuvěřitelným úspěchem. Bylo zvláštní, jak moc si Guy a Carl byli podobní, oba vždycky vymýšleli nejrůznější plány a byli jistojistě přesvědčení, že bohatství je na dosah ruky. Možná proto si nikdy nerozuměli. Ale pravděpodobnější možnost byla, že jejich plány vždycky spoléhaly na to, že do nich ona vrazí peníze. Jenže její kapsy nejsou bezedné. To už Carlovi řekla, dokonce několikrát.

Částka, kterou zatím za rekonstrukci utratili, už začínala děsit dokonce i Guye. Plán byl vybudovat v kamenném domě čtyři pokoje s vlastními koupelnami a dalších šest ve stájích. Každý by měl místo na spaní a k odpočinku a „snídaňový koutek“. Pohovka v odpočinkové části by se dala roztáhnout a použít jako další postel, čímž by každý pokoj získal označení „rodinný pokoj“.

Kdyby si hosté nechtěli vařit sami, v hlavní budově se budou podávat snídaně, malý obývací pokoj se přestaví do jídelny pro návštěvníky. V nákresech to všechno vypadalo hezky, ale Harriet v mysli začínaly hlodat pochyby.

Každý obchodní plán, se kterým kdy Guy přišel, vypadal na papíře dobře. Vždycky v sobě měl neuvěřitelný zápal, a v tom byla ta potíž. Nikdy nenaslouchal jejím obavám ani obavám nikoho jiného. Malými a praktickými podrobnostmi se vůbec neobtěžoval zabývat. Prostě je smetl ze stolu. Vždycky se řídil heslem, že nakonec všechno dobře dopadne. Všechno se vždycky vyvrbí, a pokud ne – a dosud to dopadlo skoro pokaždé špatně –, Guy svůj geniální plán prostě zahodil a vrhl se střemhlav do dalšího. Úplně jako Carl.

„Jak se to stalo?“ říkala si Harriet, když na ni jednou za čas sedly chmury. „Jak to, že jsem skončila u financování plánů dvou břídilů?“

Otec ji na své smrtelné posteli šeptem varoval: „Nechám ti hodně peněz, Harriet. Říkám ti to proto, aby ses měla na pozoru. Pokud se o tobě bude vědět, že máš peníze, vždycky se u tebe objeví někdo, kdo by ti je rád pomohl utratit.“

Měl na mysli Carla, ale nechtěl ho z úcty k Nancyině památce jmenovat nahlas? Otec pokračoval: „Kdybys neměla Guye, který tě ochrání, zvažoval bych založení fondu. Ale dokud je u tebe Guy, vím, že o tebe bude postaráno. Guy tě miluje. Nedopustí, aby ti někdo ublížil.“

Otec měl celý život v obchodních záležitostech skvělý úsudek, který ho na stará kolena přece jenom opustil. Měl Guye rád, obdivoval jeho kariéru v armádě a nechal se jím okouzlit. Guy Harriet opravdu miloval. V tom měl její otec pravdu. Co ale nečekal, bylo, že bez předpisů a pravidel Jejího Veličenstva byl Guy ve světě civilistů dočista ztracený.

První, co zaujalo Guyovu představivost, byly stáje. „Vždyť stáje už tu máme, zlato! Už nám chybí jenom koně!“

Ale plán ztroskotal na hledání vhodných koňů a na tom, kolik krmiva ty hladové bestie potřebovaly, společně s prací, kterou dalo zabrat se o ně starat, a to bylo všechno ještě před tou nehodou. Jeden kůň se splašil s nezkušeným jezdcem v sedle, který během pár vteřin vyletěl ze sedla ven. Pro jezdce to skončilo vykloubeným ramenem, zlomenou kyčlí a ztrátou příjmů. Ukázalo se, že to byl mladý a ambiciózní právník se specializací na obchodní sektor, který je pak zažaloval o horentní sumu. Samozřejmě že byli pojištění. Ale i tak mu museli zaplatit ohromnou spoustu peněz. A pak, jako po každé vážné nehodě, se cena pojištění vyhoupla nahoru. A s podnikáním byl konec.

Potom Guy přišel s nápadem restaurace, kterou umístili do starého tanečního sálu. Ta taky nevydržela dlouho. Kuchyně nedosahovala standardu, jaký byl ke komerčnímu podnikání potřeba. Její vydláždění a namontování nové linky stálo daleko víc, než čekali. Zkušení kuchaři byli náladoví a drazí. A když Guy žoviálně navrhl, jestli by to v kuchyni nechtěla převzít Harriet, setkal se s takovým výbuchem manželčina hněvu, že si dokonce i on uvědomil, že to nebyl moudrý nápad. Ale i tak předpokládal, že to ona bude vařit všechny snídaně pro hosty, které si chystají nastěhovat do stájí i kamenného domku.

Jako další upoutaly Guyovu představivost starožitnosti.

„Máme toho starého harampádí plný barák. Můžeme začít tím, že některé z nich prodáme.“

Je to moje harampádí! pomyslela si Harriet, ale nahlas nic neřekla.

Osudová chyba tohoto plánu spočívala v tom, že ani jeden z nich nebyl na starožitnosti odborník. A krabice plné porcelánu a jiných tretek zabalených do novin, které si Harriet z dětského prozkoumávání půdy pamatovala, ani nenašli. Nejspíš je někdo dal na charitu nebo prodal na dobročinné účely někde na bleším trhu. Na půdě už jim zůstával jenom nábytek ověšený pavučinami, a to takový druh, kterého jste našli na prodej po celé zemi ažaž, protože už dávno vyšel z módy. Taky měli krabice plné knih autorů, které už nikdo nečte, a v jednom kufru dokonce objevili i maminčiny svatební šaty se zažloutlou krajkou a neuvěřitelně úzkým pasem. Takže Guyův sen, že starožitnými věcmi z půdy vydělají malé jmění, byl ten tam. Museli by se starožitnosti naučit nakupovat, a i když se to v mnoha programech v televizi zdálo jednoduché, ve skutečnosti tomu tak nebylo. Málem znovu skončili u soudu, protože Guy nebyl schopný rozpoznat originál od něčeho, co vyrobili teprve před rokem v Číně. Neprodané starožitné předměty se jim hromadily v bývalém tanečním sále, který byl na chvíli restaurací, a usazoval se na nich prach. Na některých kusech ještě doteď visely zažloutlé cenovky.

Bouchání kladiva ustalo a začaly se ozývat nazlobené mužské hlasy. Harriet poznala hlas svého manžela a tesaře Dereka Daviese.

„Váš manžel není zrovna praktickej typ, co?“ poznamenal jednou Derek nad šálkem čaje. „Ale má spoustu nápadů! To mu musím nechat.“

Nehodlala čelit jakékoliv hádce, co zrovna mezi Derekem a Guyem probíhala. Ne teď. Harriet se k hašteřícím mužům otočila zády a zamířila do domu. Rychle prošla kuchyní, cestou si vysvlékla bundu a hodila ji na židli v chodbě, odkud se bunda rychle poroučela k zemi. Nevšímala si toho. Musela si promluvit s někým jiným. Otřesné události dnešního rána si nemohla nechat pro sebe. Po chvilce váhání si vzpomněla na Tessu. Tessa ji určitě pochopí.

Harriet se vrhla po telefonu, ale jakmile v uchu uslyšela vyzváněcí tón, opět se jí zmocnila panika. Co to dělá? Co jí proboha řekne? Zase hovor položila.

Na cestě zpátky do kuchyně za ní v chodbě telefon zazvonil tak pronikavě, že málem vyletěla z kůže. Neochotně se zase vrátila a zvedla sluchátko.

„Volala jsi mi před chvilkou?“ zeptala se hlas její kamarádky, který zněl, jako by sotva popadala dech. „Byla jsem venku na zahradě. Položila jsi to, než jsem to stačila zvednout.“

„Stalo se něco strašného a já nevím, co dělat,“ vyhrkla Harriet.

„Co se stalo?“ Tessin hlas zněl najednou přísně.

„Carl je mrtvý.“

Nastalo ohromené ticho. Pak se Tessa ozvala: „Vůbec nevím, co říct. Kdy zemřel? A jak? Byla to nehoda?“

„Ne. On… se zastřelil. V Křivém lese.“

Zalapala po dechu. „Ale to…“ Tessa jako obvykle přešla do ofenzívy. „Proč by dělal takovou hloupost? I když je pravda, že Carl se dramatických gest nikdy neštítil. Promiň, já vím, že o mrtvých se nemá mluvit zle a tak… pokud opravdu je mrtvý. Kdy se to stalo? O ničem jsem neslyšela. Víš to určitě?“

„Rozhodně,“ řekla Harriet, kterou samotnou překvapilo, jak klidně zní. „Právě jsem objevila jeho tělo.“

„Kde? Říkala jsi, že v lese? Ale teď jsi doma, že ano? Zavolala jsi mi z pevné linky. Podívej, zlatíčko, opravdu jsi si tím jistá? Víš určitě, že to není jenom strašlivý omyl? Nemyslíš prostě, že se do hlavy nebo do hrudi střelil nějaký jiný chudák?“

„Není to omyl. Vím určitě, že je to Carl. Střelil se do hlavy, dolní část obličeje má celou pryč, zůstala po ní jenom ohavná krvavá spoušť. Ale oči a čelo a vlasy… ano, je to Carl.“

Odmlka, potom se Tessa zachovala jako vždy prakticky:

„Už jsi to oznámila na policii?“

A sakra, pomyslela si Harriet. Policie… Ani si na ni nevzpomněla. „Ne, neohlásila. Našla jsem ho před malou chvílí, Tesso. Zpanikařila jsem a odjela jsem domů.“

„Je tam Guy? Už jsi mu to řekla?“

„Ne, samozřejmě že jsem mu to neřekla! Ptal by se, co jsem dělala v lese, a kdyby zjistil, že jsem se tam jela potkat s Carlem a probrat s ním peníze, tak… no, byl by vzteky bez sebe. Teď je venku a řeší s Derekem Daviesem práce na domě. Ale jakmile vyjde ven na dvorek, uvidí auto a uvědomí si, že jsem zpátky doma. U snídaně jsem mu řekla, že si zajedu do Westonu do obchodu.“

„Zůstaň doma a dej si něco teplého, třeba čaj nebo tak. Hned tam budu,“ oznámila jí Tessa stroze. „A pro boha živého, nedávej si žádný alkohol!“

Díky Tessině poznámce se vzchopila a přestala panikařit.

„To bych přece neudělala.“

„To je dobře!“ opáčila Tessa a s prásknutím hovor položila.

Bylo pochopitelné, že teď když jí Tessa zakázala si dát skleničku, začala mít pocit, že ji potřebuje. Ale na šok je nejlepší čaj, že? Jenomže když se vrátí do kuchyně, je možné, že tam vejde Guy. Musí zastihnout Tessu ještě před tím, než vejde do domu. Nejdřív si obě musí v klidu promluvit, aniž by je ohrožovalo, že se do dveří vpotácí Guy zrovna uprostřed jejího vyprávění.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Kapitola 1

Kapitola 2