Zdeněk Grmolec

Králové ve stínu

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Zdeněk Grmolec, 2019

Cover photo © diter/Fotolia

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8761-1 (epub)

ISBN 978-80-243-8762-8 (mobi)

Prolog

Zemi dusila tmavě šedá obloha, okny pražského Svatovítského chrámu pronikalo jen málo světla. Lidé v něm sedící mysleli na včerejší jasný den se zvláštním znamením, kdy se na obloze v oblouku duhy objevila tři slunce. Astrologové se předháněli, který z nich dokáže nejlépe vysvětlit podivný jev.

Mezi lidmi shromážděnými v kostele bylo cítit napětí. Napětí z očekávání. Jejich pohledy směřovaly do výšky, špice lomených oblouků je ale srazily zpět k náhrobku zlatovlasého chlapce, který se stal tak brzy českým králem. Na chvíli se přece jen chuchvalcem mraků prodral paprsek slunce. Osvětlil právě jen náhrobek, a tak utvrdil lidi sedící kolem něj v přesvědčení, že budou svědky zázraku. Ticho chrámu rušily jen kroky nově příchozích. Tři slunce v duze! Co jiného by mohlo být důkazem, že mladý král Ladislav, ve kterém kolovala krev Habsburků, Lucemburků i Přemyslovců, vstane z mrtvých?

Ladislav vstane z hrobu podobně jako Kristus! A stane se tak u nás, v Čechách, v matičce Praze!

I. část

Nepochopený král

1. kapitola

Mladý posel Reinhard spěchal na svém hnědákovi ze Saska do Prahy. V jeho brašně je důležitá listina, má ji doručit co nejdříve na sněm, který volí nového krále. Mladý český král Ladislav Pohrobek zvaný Holec zemřel. Na mor! Má doručit zprávu do města, kde řádí mor? Ale zemřel na něj prý jen mladý král, nikdo jiný. Nepochopitelné! Vždycky, když se v nějakém městě objevil mor, umíraly stovky lidí. V Praze jen král Ladislav. Zvláštní město ta Praha. Tam, v městě plném prostopášnosti a hříchu, byl několikrát. A vždycky si užil. V lázních s přítulnými lazebnicemi. Tentokrát si ale takové radovánky zakázal. Přece jen ta nemoc…

Posel pobízel ostruhami koně, vločky sněhu ho bodaly do obličeje, zima se vtírala pod koženou ušanku. Nohy zábly i v botách s všitou kožešinou. Zvedal se vítr. Studený březnový vítr v saské rovině! Ale jak rád by vyměnil studené Sasko za Prahu, kde byl mor. A že jsou ti Pražané pěkní blázni! Klidně se motali kolem katafalku, na kterém nesli mrtvého krále. Mohli se přece nakazit. Nebo se opravdu nakazili? Nepožírá už mor Prahu? Měl chuť obrátit koně zpátky. Ale kde by pak bral zlaťáčky na radovánky s přístupnými lazebnicemi, kdyby jej jeho pán saský vévoda Vilém propustil ze služby? Dorazí do Prahy, odevzdá list saským pánům na královském sněmu a úprkem ji opustí.

2. kapitola

„Kdy už konečně dorazí posel od vévody Viléma?“ ptali se saští vyslanci jeden druhého. Poklepávali nohama, jedním okem pozorovali dění na sněmu, druhým vchod. A kurýr Jeho Výsosti nikde. Nese prý zprávu, která je životně důležitá. Argumenty proti zemskému gubernátorovi Jiřímu z Poděbrad. Ten lišák si už většinu volitelů získal. Chtělo by to proti němu pádný argument. A ten je v rukou vévodského posla.

Jednali už čtvrtý den. Kandidáti na českou královskou korunu se vyrojili hned po smrti Ladislava Pohrobka. Francouzskému králi Karlovi VII. nevyšel plán s vyvdáním princezny Magdaleny, tak se rozhodl, že by českým králem mohl být jeho syn Karel. Spoléhal na katolického magnáta Zdeňka ze Šternberka, který pobýval na francouzském dvoře při vyjednávání Magdalenina sňatku. Šternberk zklamal, přidal se na Poděbradovu stranu. Se svými právními nároky přispěchali, jak jinak, Habsburkové. Mrtvý král Ladislav Pohrobek pocházel přece i z jejich rodu. A přihlásil se i vévoda Albrecht Braniborský, a dokonce i sám císař Fridrich III., strýc a dlouholetý poručník zemřelého krále Ladislava.

Netrpělivé saské poklepávání nohou se zastavilo, když promluvil zástupce polské koruny. Při slovech: „Na českou korunu má nárok i Jeho Milost polský král Kazimír, popřípadě jeho syn princ Vladislav. Jeho sestra byla ženou zesnulého českého krále Ladislava,“ se na sebe saští pánové podívali. Napjatě vyčkávali, jak sněm zareaguje.

Stejný argument jako polský král měli také oni. Jejich vévoda Vilém Saský měl totiž za manželku Ladislavovu sestru Annu. Nijak mu nevadilo, že ji zapudil, nyní mu ta nešťastná žena přišla vhod.

„Sestry krále Ladislava byly provdané bez souhlasu stavů, podle zákona tedy nemají na trůn nárok!“ Sálem pražské radnice, kde se shromáždění konalo, zazněl hlas Lva z Rožmitálu, zástupce českého zemského správce Jiřího z Poděbrad a také bratra jeho manželky Johany.

„Jestli nedorazí posel s pádným argumentem, vše je ztraceno,“ pošeptal hlavní saský vyjednavač dr. Jindřich Leubing svému sousedovi. Nevydržel sedět, postavil se a šel k oknu vyhlížet posla. V té chvíli bylo znát na tváři Lva z Rožmitálu znepokojení.

„Je březen, chcete, abychom tu mrzli? Neotvírejte okno!“ zakřičel.

Ostatní pánové mu přizvukovali, ale saský vyslanec na jejich protesty nedbal a okno otevřel:

„Pane Lve, neobával jste se zimy, ale toho, co uvidím!“ Všichni se nahrnuli k oknům a podívali se ven. Někteří vykřikli údivem. Otočili se pak k panu Lvovi a ostatním stoupencům správce Jiřího. Lev se chvíli ošíval, pak se postavil a pronesl:

„Vzácné panstvo, snad vás neudivili ozbrojenci na rynku? Jsou tam pro pořádek. Podívejte se na ty davy lidí. A je jich stále víc. Přišli podpořit volbu Jiříka z Poděbrad!“

Ano, zemského gubernátora, muže pocházejícího z neknížecího rodu a kališníka, jehož otec ukládal do hrobu samotného arciďábla Žižku. Takového chtějí mít Češi krále, pomyslel si dr. Leubing. Ten, o kterém přemýšlel, se objevil ve dveřích radničního sálu. Muž statné postavy s dlouhými tmavými vlasy a nápadným knírem.

Poněkud vyboulené oči si měřily jednoho pána po druhém. A všichni, již měli právo volit, postupně vztahovali ruce k Jiříkovi. Pan Zdeněk ze Šternberka poklekl před Jiříkem:

„Vivat Jiří, král český!“

A všichni po něm vykřikli totéž a před Jiříkem poklekli. Z řad klečících pánů se ozval zpěv. Te deum laudamus! Tebe Bože chválíme! K původci zpěvu Zbyňku Buchovcovi se přidali i další pánové.

Z velikých zvonů na radnici zaznělo vyzvánění. Přidaly se zvony staroměstského Týna a postupně pak zvony z celé Prahy.

„Je pozdě,“ řekl dr. Leubing a podíval se opět z okna. V Celetné ulicí ústící do Staroměstského rynku se objevil jezdec na koni. Spěchal k radnici. Dr. Leubing si utřel zpocené čelo kapesníkem a utíkal k vratům. Otevřel je. Posel ani neseskočil z koně, podal mu listinu nesoucí pečeť saského vévody, obrátil koně a ujížděl pryč z Prahy. Nebude ve městě zamořeném morem. Až později se dozvěděl, že mor v Praze nikdo nedostal.

Leubing si přečetl depeši, pokýval hlavou a usmál se.

Jeho kariéra coby diplomata byla v troskách.

***

Jiří z Poděbrad byl zvolen českým králem mezi šestou a sedmou hodinou večerní 2. března roku 1458. Zemský gubernátor pak pronesl k pánům shromážděným na radnici nástupnický projev, ve kterém je poprosil, aby stáli vždy při něm, slíbil respekt a snášenlivost kališníkům i katolíkům a dodržování kompaktát.

Do vyzvánění pražských zvonů mu provolával dav shromážděný na Staroměstském rynku slávu. Konečně měli zase českého krále! Biskup Rokycana vedl Jiříka do Svatého Týna. Po krátkém obřadu vyšel Jiřík z kostela za zpěvu českých pánů, moravský maršálek před ním nesl meč. Saští pánové napsali během této události svému pánu Vilémovi list, který končil slovy: „A bylo nám dnes dáno pravdivě srozuměti, že se zdvihá v Uhrách proti nově pozdviženému králi velká válka a zmatek, že velké zlo z toho povstane.“

Na českého krále byl Jiří z Poděbrad korunován ve Svatém Vítu 7. května 1458 podle ceremoniálu ustanoveného kdysi Karlem IV. Nového krále nepomazal jeho přítel biskup Rokycana. Nesměl, protože nebyl dosud uznán Římem. Té úlohy se ujali uherští biskupové. Krále Jiřího uvedli k oltáři oba dva, Augustin i Vincenc. Za nimi šli přední zemští úředníci, představitelé stavovské obce nesoucí korunovační klenoty. Zdeněk ze Šternberka držel Karlovu korunu, Jan z Rožmberka žezlo, Jindřich z Michalovic jablko a Jindřich z Lipného meč. Oba uherští biskupové celebrovali před králem a před honosným průvodem slavnostní mši. Při mši složil král Jiří přísahu a po nějaké době byl zahájen korunovační obřad. Představitelé stavovské obce odevzdali králi Jiřímu korunovační klenoty a vsadili mu na hlavu královskou korunu.

Jen uherští biskupové Augustin z Rábu a Vincenc z Vácova znali Poděbradovo tajemství, které by u českých pánů rozpoutalo bouři nesouhlasu. Aby ho korunovali, musel slíbit, že bude poslouchat příkazy papežské stolice, bude dbát o zachování jednoty víry, bránit poddaným v kacířství a střežit čistotu křesťanství v zemi. Jistě si papež nepředstavoval víru křesťanskou jako utrakvistickou!

***

Doktor Leubing pozval členy saské delegace do domu ve Strahovské ulici, který si pronajal po dobu volby českého krále. Na stole před ním ležel list od Viléma Saského.

„Pánové, kdyby dorazil posel včas, zvolení zemského gubernátora by bylo určitě ohroženo. Z listu vyplývá, že to byl Jiří z Poděbrad, kdo přivodil Ladislavu Pohrobkovi smrt.“

Pánové reagovali pobouřeně, vykřikovali, že něco takového očekávali. Dr. Leubing prohlásil, že se aspoň postarají o to, aby se zpráva v Čechách rozšířila.

„Ale pochybnosti o Ladislavově smrti kolují po zemích českých už dávno,“ zvolal jeden ze saských pánů.

„Ale teprve tento list přináší důkaz o Poděbradově vině. Otravu mladého krále potvrdili totiž doktoři, kteří prchli před zemským gubernátorem z Prahy,“ odpověděl mu Leubing.

„Ano, pádný důkaz,“ volali saští pánové, „skandál! Novým českým králem je vrah!“

„A máme tu ještě svědectví králova osobního sekretáře Jana Rotha. Roth se podivoval nad datem Ladislavovy smrti. Král prý onemocněl v neděli, ale to není možné, protože ještě v pondělí zasedal na zemském soudu a do noci se s ním pak veselil při víně. Příznaky nemoci se dostavily až poté, co mu při hostině někdo podal otrávené ředkve! A lékaři také potvrdili, že naordinovali terapii, kterou chtěli zastavit otravu a ne bojovat s morem, jak uváděla česká strana,“ promluvil opět Leubing. Rozhořčení saských pánů nebralo konce.

3. kapitola

Polský král Kazimír vyslechl poslovu zprávu o zvolení zemského správce Jiřího z Poděbrad a Kunštátu králem mlčky. Neměl ve zvyku projevovat city navenek. Jeho manželka Alžběta ovšem věděla, co se v duši jejího muže odehrává. Aby mu vyjádřila účast, položila svou dlaň na jeho a mírně pokývala hlavou. Kazimír propustil posla a zadíval se na svou ženu:

„Neboj se, moje drahá, jednou přijde čas, kdy Jagello usedne na český trůn.“ Neměl jím být nikdo jiný než polský princ Vladislav, nyní dvouletý. Batolil se vedle své vychovatelky k rodičům, Alžběta ho vzala na klín. Tady mu bylo dobře, usmíval se na oba královské rodiče.

„Mohl se stát už nyní českým králem…“

„Jak jsem řekl, moje milá, není všem dnům konec. Jednou…“

„Ano, jednou.“

Malý Vladislav usnul.

***

O pět let později, kdy se Vladislavově matce Alžbětě Habsburské narodili další dva synové, a třetí byl na cestě, pobíhal Vladislav po královském sídle Vavelu s dřevěným mečíkem v ruce. Dřevěné meče vyrobil svým synům sám král Kazimír. Malý Vladislav byl tělem i duší rytíř. Ostatně mu jeho učitel rytířství vtloukal do hlavy od rána do večera. Jenomže nepřáteli se pro Vladislava stávali královští úředníci! Vladislav je píchal mečíkem do nohou a vyzýval je k turnajovým kláním. A ti si to nechali od prince líbit, i když jim po takovém zásahu naskakovaly modřiny a nejednou vytryskla i kapka krve. Bylo jejich štěstím, když do podobného věku jako Vladislav dospěli jeho bratři. Pak si své účty vyřizoval s nimi. Vlastně jen s jedním, s Albrechtem, který se mu postavil, i když byl o tři roky mladší. Další bratr Kazimír odhodil meč ihned, jak to bylo možné. Vladislav na něho útočil, píchal ho do břicha i do prsou, Kazimír okamžitě padal k zemi a dělal mrtvého.

„Proč se nebráníš, zbabělče?“ křičel Vladislav.

„Nebaví mě někoho zabíjet,“ tvrdil Kazimír.

„Co jsi za rytíře, když se nebráníš?“

„Nejsem rytíř,“ opakoval neustále dokola Kazimír.

Albrecht se mu smál a otci žaloval, jak se Kazimír chová. Vladislav nikdy na Kazimíra nežaloval, něco mu v tom bránilo. Věk mu nedovolil, aby pochopil, že to, co mu brání, je bratrská láska.

Král Kazimír svému synkovi Kazimírovi mnohokrát domlouval, jednou se i rozčílil, ale nikdy jeho ruka na chlapcově těle neskončila. Vladislav i Albrecht dostali občas pohlavek, ale Kazimírův zarputilý výraz otci nedovolil, aby na něj vztáhl ruku.

„Je na tom chlapci něco zvláštního, co přesahuje naše chápání,“ poznamenal ke královně Alžbětě.

„Že je takový, jaký je, tě nemusí trápit. Je druhorozený a určený pro kněžskou dráhu. Jeho nechuť bojovat nebude na překážku.“

***

Všichni, kteří Vladislava znali, se jednoho rána podivovali, že mladý princ nepobíhá s mečíkem po Vavelu.

Královniny dvorní dámy obléhaly princovu komnatu. Seděl u něho již doktor Angelin, žid, jemuž král Kazimír důvěřoval. Vladislav nebyl schopen polknout snídani a stěžoval si na bolesti v krku. Doktor prohmatal princovo hrdlo, něco zamručel. Vladislava svlékli a Angelin jej důkladně prohlédl:

„Nemusíš se, Milosti, obávat nejhoršího, mor to není,“ řekl vyděšené matce.

Požádal Vladislava, aby otevřel pusu, podíval se na mandle a utrousil:

„To jsem si myslel.“

Vzal dítě do náruče a šel s ním k oknu. Vladislav musel otevřít ústa, jak nejvíc mohl. Královna si pak všimla v jeho očích znepokojení.

„Milosti, není to mor, ale tato neznámá nemoc je velice vážná. Kdyby nebyla na mandlích žlutobílá blána, šlo by ji snadno vyléčit.“

„Už ses s takovým případem někdy setkal, doktore?“

„Ano, Milosti.“

„A?“

Doktor váhal s odpovědí.

„Nic mi, prosím, nezatajuj.“

„Tomu dítěti zduřel krk a mělo ho skoro stejný jako hlavu a…“

Královna se posadila do křesla a pokoušela se zadržet slzy.

„Milosti, udělám všechno, abych Vladislava zachránil. Musím spěchat do apotéky, připravím lék.“

Královna doktora mávnutím ruky propustila a křikla na první dvorní dámu:

„Zavolej Jeho Milost krále!“

***

Doktor Angelin sedával celé noci u nemocného Vladislava a sledoval, jak dítěti stoupá horečka. Přikládal mu obklady a malý Vladislav dýchal přerývaně otevřenými ústy. Angelin přesvědčil krále, aby odehnal od princova lůžka doktory, kteří chtěli dítěti pouštět žilou. Tvrdil, že je potřeba tělo dítěte posilovat, ne oslabovat. Podařilo se mu přimět Vladislava, aby několikrát za den polkl lektvar z koření, bylin a medu, i když věděl, že každé polknutí dítě prudce zabolí. S každým lektvarem podával Vladislavovi pilule, které si sám vyráběl podle lékařských knih. Nikomu neprozradil, že jsou psány židovským jazykem. Angelin věděl, že všechny jeho procedury budou marné. Jestli bude nemoc postupovat dál, vytvoří se mízní uzliny, povlaky se rozšíří po celých mandlích a začnou přerůstat na sliznici měkkého patra. Proto měkké patro často potíral smahou vyždímanou z čerstvých rostlin.

Jaké bylo doktorovo překvapení, když přišel ráno za Vladislavem a uviděl u jeho postele bratra Kazimíra. Jeho doktorův příchod nevnímal, klečel, měl sepjaté ruce, zavřené oči a modlil se. Angelin si netroufl Kazimírovy modlitby přerušit. Díval se na něho a obdivoval chlapce, který se už v tak raném věku dokázal soustředit na modlitbu. Trpělivě čekal, až chlapec skončí. Trvalo to hodinu. Pak se Kazimír postavil, podíval se na doktora pohledem Vaše léky tady nepomohou, zázrak učiní jen modlitba, a odešel. A doktor mu musel dát za pravdu.

4. kapitola

Při zprávách nuncia zastupujícího Svatou stolici v Praze, nevydržel papež Pius II. dlouho sedět. Pobíhal z jednoho rohu místnosti do druhého a kroutil hlavou. Jeho stažené rty svědčily o potlačovaném rozrušení. Když ještě jako kardinál Eneáš Sylvius navštívil Čechy, seznámil se s Jiříkem z Poděbrad, dokonce se stali přáteli. A nyní mu ten zpropadený Čech hází klacky pod nohy. Nedodržuje, co slíbil, když ho uherští biskupové korunovali českým králem. Právě teď, kdy je zapotřebí jednoty křesťanských králů proti Turkům! Nenechal svého nuncia ani domluvit a zakřičel:

„Ti čeští kacíři! Nedají nikdy pokoj. Tolikrát jsme českému králi připomněli, že přijímání podobojí není nutné ke spáse. A on jako by neslyšel. Dál se v Čechách přijímá z kalicha a na Svatém Týnu v Praze visí na fasádě pořád kalich jako znak vítězství utrakvistů!“

„Ano, Svatý otče, Čechy zůstaly kacířské. Přesto se českému králi daří, vydobyl si uznání okolních zemí a upevnil bezpečnost státu spojeneckými svazky.“

„Možná je Poděbrad úspěšný, ale naši důvěru ztratil.“ Papež nadiktoval pro Jiřího z Poděbrad list, ve kterém dostal český král příkaz, aby přijímání podobojí zakázal.

***

Jiřík vyslal do Říma poselstvo, které mělo papeže obměkčit a dosáhnout s ním smíru. Čeští páni museli tři týdny poníženě čekat, než je papež přijal. Pak se dočkali milostivého přijetí, ale papež chtěl jen slyšet, že se v Čechách už podobojí nepřijímá. Toho ujištění se ovšem nedočkal. 31. března 1462 svolal do velké konzistoře čtyři tisícovky posluchačů a oznámil, že kompaktáta ztrácejí platnost. Jiří z Poděbrad byl prohlášen kacířem. Pražský zemský sněm byl svolán na srpen téhož roku.

Čeští pánové i měšťané zasedající na sněmu netrpělivě očekávali, jak se jejich král zachová. Jiřík byl v nezáviděníhodné situaci. Věděl, že když podlehne papeži, ztratí podporu utrakvistů, když se rozhodne pro přijímání podobojí, vytvoří se proti němu silná katolická opozice. Ale nepopřel by celou svoji dosavadní politickou koncepci smíření kališníků s katolíky, kdyby papežův diktát přijal?

„Ve víře v kalich jsem se narodil a byl vychován, z kalicha jsem přijímal jako zemský správce i jako český král. Ať papež ví, že já svou víru za království neprodám!“ Utrakvisté jásali, katolíci se mračili.

Na sněmu je patřičné pronášet patetická slova, ale politická realita je něco jiného. To český král věděl. Proto vymyslel plán.

***

Jiří z Poděbrad si uvědomoval, jak je důležité mít s panovníky z okolních zemí dobré vztahy. Vyslal proto poselstvo k polskému králi Kazimírovi. Kazimír zapomněl na rozladění z volby Jiříka českým králem. Pochopil, že se silným českým sousedem je důležité být zadobře. A přátelská smlouva byla na stole. Poněkud obtížnější bylo jednání s císařem Fridrichem. Jiří pochopil, že si musí císaře nějak zavázat, jinak by svého cíle nedosáhl.

Fridrich válčil s rakouskými šlechtici, kterým se podařilo sevřít ho do pasti. Císař hladověl s osmdesátkou šlechticů a sto padesáti žoldnéři na vídeňském hradě. Český král pochopil, že se mu naskytla velká příležitost. Poslal do Vídně jezdeckou jednotku v čele se Zdeňkem ze Šternberka. Císaře se podařilo osvobodit.

Fridrich dokázal být ke svému osvoboditeli velkorysý Jiříkovi synové Jindřich a Hynek byli povýšeni na říšská knížata a český král dostal dvacet tisíc zlatých v hotovosti. Pro peníze však Jiřík tuto akci nevymyslel. Od začátku věděl, co bude po císaři požadovat – slib, že se Fridrich pokusí ovlivnit papeže, aby k němu změnil svůj postoj. A ještě jednu úžasnou akci český král vymyslel. Navrhne papeži spojit všechny křesťanské síly, v jejichž čele bude stát on, český král, proti Turkům. Vyslal do různých zemí Evropy poselstvo, které předložilo panovníkům plán všeobecné mírové organizace evropských států. Vznikla tak Charta, jejímž vznikem se Jiří z Poděbrad zapsal do světových dějin.

„Tento tah Poděbradovi vyšel,“ usmál se trpce maďarský panovník Matyáš Korvín, „ale příští tah vyjde mně. Může si ten český husita vysílat poselství od Paříže po Balkán, já na jeho hru nepřistoupím. A kdo mi pomůže? Určitě katolická Vratislav. A ještě ten nejvyšší, který sedí v Římě.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Prolog

I. část: Nepochopený král

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

II. část: Rytíř bezmoci