Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: V přestrojení

Vydání první

Copyright © 2007 by Cartland Promotions

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2253. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Journey to Love vydaného

nakladatelstvím Barbaracartland.com Ltd., v roce 2007

Český překlad © 2019 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2019 Martina Černá

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1056-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1057-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Barbara Cartland

V přestrojení

„Kdykoli zaslechnu úžasnou romantickou píseň

Tři mince do fontány, vzpomenu si, jak jsem

hodila stříbrnou minci do fontány di Trevi v Římě

a přála si lásku. A toto přání se mi splnilo.“

Barbara Cartland

Kapitola 1.

1885

Lord Hallam odjížděl do Londýna a celá domácnost byla vzhůru nohama.

Byl jedním z nejúspěšnějších ministrů zahraničí, jaké Anglie kdy měla. Když odešel do důchodu a stal se řadovým členem Sněmovny lordů, věřil, že s diplomacií už nebude mít nic společného. Kdykoli se ovšem objevila v zahraničí krize, byl povolán do služby. A protože byl na svůj věk mimořádně čilý a mysl měl bystrou jako zamlada, nikdy neodmítl.

Na těchto cestách se mu nelíbilo jediné. Musel v jejich venkovském sídle nechat o samotě svou dceru Shanu. Měli samozřejmě spoustu příbuzných, kteří by ochotně přijeli a strávili s ní čas, ona však byla raději sama.

„Nudí mne, papá,“ říkávala mu. „S vámi se nemohou vůbec poměřovat. Všechny mé příbuzné mluví pořád dokolečka o tom, jaké to bylo úžasné, když byly mladé, a mne to vůbec nezajímá.“

Otec se rozesmál. „Úplně ti rozumím a slibuji, drahoušku, že jakmile dopíšu knihu, pojedeme spolu do Londýna. Uspořádám ti ples, nepochybně se staneš objevem celé sezony.“

Shana si pomyslela, že na debutantku už je trochu stará, protože jí bylo téměř devatenáct. Nahlas však nic neřekla, aby to otci nebylo líto.

V jejich okouzlujícím domě v Hertfordshiru byla naprosto šťastná. Měli mnoho skvělých koní, na nichž mohla jezdit, velké pozemky, kde mohla zahradničit, a úžasné lesy.

V létě byla zahrada plná zářivých květin a v zimě se zase všem plodinám dařilo ve sklenících.

Když se Shana narodila, její otec už byl starší než většina otců. Ženil se pozdě, protože měl plné ruce práce s politikou. Nakonec se zamiloval do dcery vévody z Lanringtonu a těšil se, že budou mít velkou rodinu. Jeho manželka však, bohužel, mohla mít pouze jedno dítě. Po porodu měla podlomené zdraví a zemřela, když Shaně bylo pouhých patnáct let.

Lord Hallam pak zasvětil svůj život dceři – a ta ho zbožňovala.

Zdědila jeho inteligenci, mohla mu proto pomáhat s jeho životopisnou knihou a obsáhlou korespondencí.

Pracovala každý den už od rána. Dohlížela na statky, které byly na jejich pozemcích, a trávila celé dlouhé hodiny v knihovně.

To poslední, po čem lord Hallam v tuto chvíli toužil, bylo odcestovat. Když si však před ním předseda vlády, pan Gladstone, klekl a prosil ho, aby jel v neodkladné záležitosti do Paříže, věděl, že ho nemůže odmítnout.

„Vrátím se tak brzy, jak jen to půjde,“ řekl Shaně, když kočár zastavil u dveří.

„Opatrujte se, papá,“ povzdechla si Shana, „a příliš neponocujte.“

Lord Hallam zaúpěl. „Nebude vyhnutí. Nikdo na světě nemluví tolik jako Francouzi a po západu slunce toho navíc napovídají ještě více než ve dne!“

Oba se rozesmáli. Shana pak otce doprovodila ke kočáru – obrovitému a mimořádně pohodlnému. Políbila ho na rozloučenou a právě chtěla zabouchnout dvířka, když se k ní naklonil.

„Nezapomeň dát starému Bobovi ten tabák, který jsem tu pro něj nechal. Vím, že se na něj těší.“

„Nezapomenu,“ slíbila Shana.

Zavřela dvířka, přestože vedle ní čekal lokaj, aby to udělal, a mávala otci, dokud byl v dohledu.

Pak se s hlubokým povzdechem vydala zpět k domu.

V hale byly krásné květiny a další vázy stály v salonu. Pouhý pohled na květiny jí pokaždé zvedl náladu.

Řekla si, že zatímco bude otec pryč, najde si alespoň více času na zahradničení. Bude jí chybět, avšak věrní sloužící, kteří u nich jsou zaměstnáni už léta, se o ni postarají.

Zvykla si, že je často sama.

Pokud měla být upřímná sama k sobě, musela by si dokonce přiznat, že se mezi lidmi necítí dobře. Ale každý, komu by to řekla, by si pomyslel, že je to od tak krásné dívky nečekané prohlášení.

Její matka byla v mládí považována za krasavici, otec byl také velmi pohledný. Nebylo překvapující, že Shana zdědila jejich vzhled – a osud jí možná nadělil více, než příroda původně zamýšlela.

Nejkrásnější byly její vlasy. Byly plavé až skoro do zlata a třpytily se ve slunci někdy až oslepujícím způsobem. Oči měla mít modré – ale byly zelené se zlatými odlesky jako potůček, který protékal zahradami a vléval se do jezírka na vzdáleném konci jejich pozemků.

Měla drobný srdcovitý obličej.

Něco v ní působilo tak, že vyčnívala – nejenom mezi dívkami svého věku, ale i mezi ženami mnohem staršími. Milovala čtení a skvěle hrála na piano. A ze všeho nejvíce si užívala debaty a disputace se svým otcem. Bavili se o všem novém, co se objevilo v novinách, i nad starými dějepisnými knihami.

Oba ze srdce rádi nakupovali nové knihy do rodinné knihovny, kterou založil praděd lorda Hallama a každá další generace ji rozšířila.

Hallamové žili původně v Huntingdonshiru, ale pak se přestěhovali do Hertfordshiru, odkud to hlava rodiny měla blíže do Londýna. Pro Shanina otce to bylo v každém případě příhodné, ze své kanceláře ve Whitehall to měl domů asi dvě hodiny.

Tak do čeho se pustím? uvažovala Shana a pak si vzpomněla, oč ji prosil otec.

Bob Grimes vedl stařičký hostinec v malé vísce, odkud k nim vedla příjezdová cesta. Nyní to byl starý muž, jejího otce znal už odmala.

Lorda Hallama dojímalo, že ho Bob Grimes tolik obdivuje a že nikdy nezapomene na jeho narozeniny nebo jiné výročí, které se v průběhu roku slavilo. Kdykoli byl lord Hallam v zahraničí, Bob Grimes mu poslal blahopřání. Podpis na konci byl vždycky naškrábaný, protože Bob neuměl moc dobře psát.

Když získal hostinec jménem Růže a koruna, věci vzala pevně do rukou jeho žena, pod jejímž vedením se podnik podařilo pozdvihnout do nebývalé kvality.

Díky paní Grimesové si hosté v hostinci rádi dávali oběd nebo večeři, a kdykoli byla ve vesnici svatba, hostina byla vždy u Růže a koruny.

Půjdu za Bobem okamžitě, rozhodla se Shana.

Bylo jí jasné, že starého pána bude zajímat, pokud už to tedy neví, že její otec opět odcestoval.

Přestože byl začátek října, bylo hezky. Shaně bylo teplo jen v šatech, nepotřebovala plášť. Připojil se k ní jeden z otcových psů, který mu stále byl po boku, a společně se vydali po příjezdové cestě lemované prastarými duby.

Shana s sebou vzala tabák od otce z Londýna. Kdykoli si vzpomněl, dával starému Bobovi část vlastních zásob. Byl to speciální tabák, který se ve vesnici nedal koupit, a Bob miloval každé zabafání z velké dýmky.

Shana prošla kolem strážních domků u brány, kde v současnosti nebydlely stráže, ale penzionovaní zaměstnanci jejího otce, a odsud už to byla jen krátká procházka na začátek vesnice.

Nejprve prošla kolem několika chalup s doškovými střechami. Některé byly černobílé a velice malebné a hned vedle byl obchod, kde se dalo koupit téměř cokoli.

Na druhé straně cesty stál kostel z dob Normanů a ještě dál se rozprostírala obecní louka. A proti ní už byla Růže a koruna, také malebná černobílá budova se střechou pokrytou taškami a velkým dvorem vzadu.

V tuto brzkou ranní hodinu bylo venku jen málo lidí. Muži už byli v práci a ženy se ještě nevydaly na nákup. Shana zamávala několika ženám, které pracovaly na zahradách, a zamířila na louku. Pes běžel daleko před ní s nosem téměř u země.

Dveře hostince byly dokořán, dívka vešla přímo dovnitř.

Ve výčepu nikdo nebyl, a tak nahlédla do salonku. Tam uviděla prostřený velký stůl uprostřed místnosti.

Uvažovala, pro koho by to tak mohlo být.

Pak usoudila, že Bob a jeho žena musejí být v kuchyni, a zamířila tam. Bob stál u kamen, v nichž hořel jen malý ohýnek.

Když vstoupila, otočil se a zvolal: „Slečno Shano! Nečekal jsem vás.“

„Přinesla jsem vám dárek od mého otce. Je to ten tabák, který máte rád.“

„To je od něj tak laskavé! Ale já jsem v pěkné šlamastyce a nevím, co mám dělat.“

„Co se stalo?“

Všimla si, že vypadá otřeseně. Zbytek šedých vlasů měl rozcuchaný a neusmíval se jako obyčejně.

„To moje paní,“ řekl jí.

„Je snad nemocná?“

„Zlomila si nohu, slečno Shano. Spadla ze schodů a dalo nám pořádnou práci, to vám povím, dostat ji zase nahoru.“

„To je mi moc líto,“ odvětila Shana s účastí. „Půjdu se za ní hned podívat.“

„Myslím, že bude spát. Doktor jí dal nějakou medicínu proti bolesti. Ale já nevím, co si bez ní počít.“

„Všimla jsem si, že v salonku je prostřený velký stůl,“ poznamenala Shana. „Čekáte velkou společnost?“

„Ano,“ odvětil Bob. „A rád bych věděl, kdo pro ně uvaří. Slíbil jsem jim, že se dobře najedí, ale jak mám slib splnit bez své ženy?“

„Jistě můžete povolat někoho na její místo,“ navrhla Shana.

„Nikoho, kdo by uvařil jídlo, které by mohlo jíst jeho lordstvo,“ řekl jí Bob s úzkostí. „Byl jsem tak hrdý, když před pár dny přišel a zeptal se mě, jestli sem může přivést své hosty na oběd po honu. Samozřejmě, mylorde, řekl jsem mu, bude nám ctí. Řekl mi, co chce k jídlu, a já i moje paní jsme byli na vrcholu blaha, že ho tu budeme mít.“

„A koho?“

„Markýze z Kilbrooke,“ odvětil Bob triumfálně. „Nikdy by mě nenapadalo, že by sem mohl přijít. Jeho otec v našich končinách nikdy nelovil. Je to pro ně asi daleko, vracet se na oběd na zámek.“

Shana okamžitě věděla, kdo sem míří, a udělalo to na ni téměř takový dojem jako na Boba.

Markýz z Kilbrooke zdědil titul a úžasné panství asi čtyři míle odsud docela nedávno, po smrti svého otce.

Shanin otec samozřejmě znal předchozího markýze, ten byl však nemocen už mnoho let, a Shana tak nebyla na Brooke Hall od doby, kdy byla malá holčička.

Vybavila si, jak obrovský jí zámek připadal a že měla pocit, že tam musí bydlet král. Předchozí markýz prodělal mrtvici, jejímž následkem nemohl komunikovat se svým okolím. Proto také Shana neměla příležitost se na zámek vrátit.

Markýz zemřel před rokem těsně před Vánocemi.

Panství zdědil jeho syn.

O novém markýzi už toho slyšela víc než dost. Bylo mu sedmadvacet a mluvilo se o něm jak zde na venkově, tak i v Londýně.

Prý byl okouzlující, pohledný a měl sportovní postavu.

Na druhou stranu, jak se Shana dozvěděla, si velmi vybíral, s kým se bude stýkat. Jak se říká, nosil nos nahoru.

Její otec se s ním setkal jednou nebo dvakrát a říkal o něm, byť ho samozřejmě nepoznal pořádně, že je nesmírně inteligentní, ale rád prosazuje svou.

Lord Hallam řekl své dceři, že jakmile nový markýz převezme zodpovědnost za své obrovské panství, čítající stovky akrů země, čeká je řada změn k lepšímu.

„Je tragédie, že starý markýz žil tak dlouho,“ řekl jí otec. „Ale nikdo s tím samozřejmě nemohl nic dělat. Jeho syn sloužil v armádě a pak, jak jsem slyšel, cestoval po Evropě.“

„Proč nepřijel dříve a nepřevzal péči o panství?“ ptala se Shana. „Musel přece vědět, že na to jeho otec nestačí.“

„Myslím, že nechtěl žít v ponurém zámku s umírajícím,“ odvětil lord Hallam, „a v každém případě nechtěl dělat změny, dokud panství není jeho.“

Malinko se usmál a pokračoval: „Když je v Londýně, má plné ruce práce. Je přítelem prince z Walesu a o jeho milostných aférkách se klevetí úplně stejně jako o vztazích Jeho královské Výsosti.“

Shana se rozesmála. „Pak se mu nebude chtít mezi nás do Hertfordshiru.“ Usmívala se. „Měli bychom na něj raději zapomenout.“

Po smrti svého otce počkal nový markýz dva měsíce, a když konečně dorazil, sousedé byli šílení zvědavostí. Nejprve zjistili, že cestoval v zahraničí a že v Londýně se přátelí s princem z Walesu. Všichni, kdo v okolí něco znamenali, pochopitelně čekali, že je markýz brzy pozve na návštěvu.

Žádná pozvánka však nikomu nedorazila.

Shana a její otec znovu a znovu od svých sousedů poslouchali, jak moc je mrzí, že se do zrekonstruované Brooke Hall nepodívají.

„Uvnitř prý nechal vylepšit celou řadu věcí,“ vykládal jim jeden jejich přítel. „A markýz každý víkend pořádá večírky pro své londýnské přátele. Ale přestože jsem ho byl navštívit – a také řada jiných sousedů – návštěvu mi neoplatil ani nás na žádný večírek nepozval.“

Právě to způsobilo, že markýz nebyl mezi místními lidmi příliš oblíbený.

Shana si však myslela, že by mu místní lidé připadali nudní. Ona i její otec nikdy neměli příliš radost, když zaslechli, že před hlavním vchodem zastavuje kočár. Návštěvy považovali za nemilé vyrušení z práce na knize. A kromě toho je nezajímaly místní pomluvy, klepy a stížnosti.

„Kdybych já byla markýz,“ říkala jednou otci, „dala bych si na konec příjezdové cesty ceduli Nejsem doma. Aspoň by lidé nebyli tak rozhořčení jeho odmítnutím.“

„Neměli bychom ho vůbec z ničeho vinit,“ odvětil otec. „Je mladý, a musíš připustit, drahoušku, že lidé z okolí nejsou právě zajímaví.“

Zasmál se. „Ze všech si nejraději povídám se starým Bobem. Je z nich nejzajímavější.“

Shana se také rozesmála. Naprosto chápala, co má její otec na mysli.

Nyní se však musela vyrovnat s jiným problémem.

Rozuměla, proč je Bob tak vzrušený. Přijede k němu „tajemný muž“ a bude u něj obědvat!

Celá vesnice si o tom bude ještě půl roku vyprávět. Bob se nepochybně předvede v nejlepším světle a hostinec Růže a koruna bude ještě slavnější.

„Někdo vám přece musí pomoci,“ uvažovala Shana.

„V tuhle chvíli ne,“ odvětil Bob. „Jediná žena, která vaří skoro stejně jako moje, je v sousední vesnici. Vrátí se až pozdě odpoledne.“

„V kolik hodin přijedou?“ zeptala se Shana.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Kapitola 1.