Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Whitney Scharerová

PRCHAVÝ ČAS SVĚTLA

Z anglického originálu The Age of Light,

vydaného nakladatelstvím Little, Brown and Company, Hachette Book Group v New Yorku v roce 2019, přeložila Věra Kotábová.

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou METAFORA

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

obchod@grada.cz, www.grada.cz

jako svou 7153. publikaci

Redakce Soňa Svobodová

Korektura Jana Žofková

Technická redakce a obálka Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

První vydání, Praha 2019

Tisk a vazba CPI Moravia Book, s. r. o.

The Age of Light © 2019 by Whitney Scharer

„Aveux non avenus“ by Claude CAHUN © Mille et une nuits, département de la Librairie Arthème Fayard 2011

Translation © Věra Kotábová, 2018

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-041-3 (ePub)

ISBN 978-80-7625-042-0 (pdf)

ISBN 978-80-7359-578-4 (print)

Pro mou matku, s láskou a vděčností

Umění nepochybně vzniká v důsledku vyhrocené životní situace dovedené do takové krajnosti, za niž už nelze dál.

– Rainer Maria Rilke

PRVNÍ ČÁST

PROLOG

FARLEY FARM, SUSSEX, ANGLIE

1966

Je horký červenec. Svahy se po deštích z minulého týdne zazelenaly a vypnuly se k nebi jako mechem obrostlá prsa. Lee Millerová vidí z oken své kuchyně kopce kolem dokola. K jejich farmě vede rovná cesta vysypaná štěrkem. Obklopují ji kamenné zídky postavené dávno před tím, než se sem přivdala. Dělí krajinu na menší části a udržují poklidně přežvykující ovce v patřičných mezích. Leein manžel Roland s vycházkovou holí pomalu odchází koňskou stezkou. Vede s sebou jejich dva hosty a čas od času se zastaví, aby upozornil na krtinu, o kterou by mohli zakopnout a vyvrtnout si kotník, anebo na kravinec, který by pro některé návštěvníky mohl být až moc velkou připomínkou venkovského života.

Leeina bylinková zahrádka je hned vedle kuchyně, ne dál, než je obvykle ochotná dojít. Roland ji na své vycházky přestal zvát už před lety, zhruba v té době, kdy mu dala jasně na srozuměnou, že dokud nevybuduje na okolních svazích chodníčky a neopatří je zábradlím, nebude ztrácet čas šplháním do kopců. Dnes už má Lee dojem, že si Roland ten čas, kdy může být sám, užívá stejně jako ona. Pokaždé, když ho vidí odcházet, ta neviditelná ruka, která ji svírá kolem hrdla, trochu povolí.

Ze všech místností na farmě je kuchyň místem, kde je Lee nejspokojenější. Ne šťastná, ale spokojená. Nikdo sem bez ní nechodí, a pokud ano, stejně nenajde, co hledá. Kořenky se vrší v neuspořádaných pyramidách, na skříňkách a ve dřezu se povalují hrnce v různém stadiu zašpinění a na poličkách stojí otevřené láhve s olejem a octem. Ale Lee přesně ví, kde co najde, stejně jako to věděla ve svém ateliéru, kde panoval chaos matoucí všechny kromě jí samotné. Když se někdy za válečných let zastavil v jejím pokoji v hotelu Scribe její parťák, fotograf Dave Scherman, vždycky pohotově prohodil nějakou povýšenou poznámku: „A vida, že by nějaká umělecká instalace z použitých kanystrů s benzinem?“ Napadne ji, co by asi tak řekl, kdyby ji tu teď viděl. Dave je jeden z mála jejích válečných přátel, který si neudělal výlet a nenavštívil ji tu. Je tomu ráda. Když ho naposledy viděla, to ještě všichni bydleli v Londýně, zaslechla, jak o ní řekl Paulu Éluardovi, že přibrala a přišla o krásu, a že je proto protivná. Což samozřejmě není pravda. Je toho o tolik víc, co ji zlobí, než pouhý pohled do zrcadla, z něhož se na ni každé ráno šklebí cizí ženská s naducanými červenými tvářemi.

Lee před nějakou dobou absolvovala kuchařský kurz v Cordon Bleu a teď skoro každý víkend připravuje obědy o několika chodech a píše o nich do Vogue. Je korespondentkou Vogue pro stránky o domácnosti. Předtím byla válečnou korespondentkou, ještě předtím módní korespondentkou a úplně ze všeho nejdříve jejich hlavní modelkou a tváří na obálku. Náčrt její hlavy se zvonovitým kloboukem naraženým hluboko do čela jako helma odstartoval v roce 1927 éru art deco modernismu v dámské módě. Měla pozoruhodnou kariéru, říkají mnozí. Ale Lee o těch časech nikdy nemluví.

Vzpomíná na Vogue, protože dnes přijede na večeři Audrey Withersová, její šéfová. Audrey s největší pravděpodobností dorazí kvůli tomu, aby jí dala padáka, a proto se obtěžuje přijet na Farley Farm osobně. Lee by se sama propustila už dávno, třeba po tom, co nejmíň dvacetkrát zmeškala uzávěrku svého věhlasného sloupku o tom, jak pořádat zábavy ve venkovských sídlech. Ale Audrey je loajální a je to jediná šéfredaktorka, která se kdy pokusila zprostředkovat ženám taky něco jiného než poslední módní trendy večerních šatů. Kolem Audrey budou při večeři sedět další hosté, mimo jiné jejich kamarádi Bettina a Seamus, kurátor ICA neboli Institutu současného umění a Rolandova pravá ruka. Lee doufá, že Audrey jí neoznámí vyhazov před Rolandovými přáteli. Třeba se jí podaří přimět Audrey, aby změnila názor a otočila o sto osmdesát stupňů.

Dnešní menu je variací jedné večeře, kterou už kdysi podávala. Deset chodů. Chřestové výhonky s holandskou omáčkou, špízy z hřebenatky přelité béarnskou omáčkou, pórková krémová polévka, servírovaná za studena, její vlastní specialita nazvaná po manželovi penroseky, zapečené párečky, kuře na zelených bylinkách, gorgonzola s vlašskými ořechy, bažant na pivu, zázvorová zmrzlina a moučník Aljaška, flambovaný a servírovaný při zhasnutých světlech. Pokud už Lee nebude moci pro Audrey pracovat, tak ji aspoň připraví o život prostřednictvím másla, šlehačky a sněhového dezertu s rumem.

Když za války Lee posílala reportáže z Lipska a Normandie, Audrey byla mnohdy jediným člověkem, jehož mohla kontaktovat. Právě jí poslala ty pověstné fotografie z Buchenwaldu a Audrey je otiskla spolu s reportáží, kterou Lee nabušila na svém malém přenosném psacím stroji, poháněná benzedrinem, brandy a vztekem. Audrey vše otiskla přesně tak, jak jí to Lee poslala, s titulkem „Věřte tomu“ a s působivými fotkami plnými krve na celou stránku. Bylo jí úplně jedno, že nějaká hospodyňka kdesi v Sheffieldu přejde od lesklé stránky s reklamou na poslední model rukavic od Elsy Schiaparelliové k další stránce, na níž je zbitý esesák se zlomeným nosem a prasečí ksicht má zmazaný zčernalou krví.

Je poledne a Lee se pouští do práce na své specialitě. Je to jídlo, které sama vymyslela a na které potřebuje pevné mladé plodnice žampionů, na něž ozdobně nastříká cukrářským sáčkem paštiku z husích jater, a tu pak popráší paprikou, aby to vypadalo jako růže, které rostou na bylinkové zahrádce. Je snadné jejich přípravu zkazit. Nejdřív je potřeba vydloubnout lupeny ze spodní strany kloboučků hub, ale tak, aby zůstaly neporušené, jinak by se během vaření zdeformovaly. Pak se kloboučky rychle z obou stran orestují, aby si zachovaly co nejvíc šťávy. Nato se do pánve přilije trocha dobrého dezertního vína, marsaly nebo madeiry, a kloboučky se podusí doměkka. Když zchladnou, nastříká se na ně do tvaru růže paštika a výsledný tvar se popráší mletou červenou paprikou. Nakonec se vezme plátek veky, potře se máslem, posype řeřichou, aby to vypadalo jako trávník, a navrch se naaranžují houby, po dvou na osobu.

Roland se na ni často zlobí, protože sezve hosty na osmou, ale častokrát servíruje první chod až v devět, deset, či dokonce v jedenáct, a to už bývají hosté unavení a opilí. Lee jen pokrčí rameny a nic si z toho nedělá. Jednou připravila grilovanou mořskou rybu jako poctu známému Miróovu obrazu, a dokonce i Roland musel uznat, že to čekání stálo za to.

Ale dneska bude Lee hotová včas. Vynoří se z kuchyně klidná a elegantní a jídlo bude přicházet na stůl jedno po druhém jako tanečníci v dobře zorganizovaném představení. Hostina o mnoha chodech má své kouzlo a Lee si vybavila, jaké to bylo pracovat v temné komoře, přesně nacvičenými úspornými pohyby, beze spěchu.

Dokončila svoji houbovou specialitu a položila tác na ledničku. Vzápětí se pustila se do přípravy holandské omáčky. Udělá jí víc, než kolik bude potřeba. Šlehá žloutky s citronovou šťávou v měděné míse a metla rytmicky naráží do kovové stěny. Venku zatím Roland a jeho časní hosté šplhají do kopce v řadě za sebou jako husy a pak se přehoupnou přes horizont a zmizí z dohledu.

Co jen Lee Audrey řekne? Má pár nápadů na články, ale žádný dobrý. Má taky připravené omluvy. Ty už jsou lepší, opravdové. Lee má za sebou pár těžkých let po tom, co se sem přestěhovala. Do Londýna se dostane jen párkrát v měsíci a je tak doslova od všeho odříznutá. Ale ví, že pořád píše dobře. Její fotky jsou taky dobré. Nebo by aspoň byly, kdyby dokázala setřást ten ochromující smutek, který se kolem ní vznáší jako těžký poklop. Řekne Audrey, že už je připravená. Že už vyklidila všechno haraburdí z jednoho pokoje a na stůl pod malým čtvercovým oknem si připravila psací stroj. Z okna je výhled na cestu vinoucí se od domu. Lee si ji dokonce vyfotila, přičemž okno použila jako rám obrazu. Byla to první fotka, kterou udělala po měsících, kdy na foťák ani nesáhla, a pověsila si ji na zeď vedle stolu. Audrey bude ráda, že už zase fotí. Že sedává u stolku a prsty jí přejíždějí po ohmataných ploškách kláves a při tom se dívá, jak se slepice popelí po cestě. Když bude Audrey chtít, může jí nabídnout své břitké postřehy z venkovského života. Dá jí všechno, oč si řekne, včas a s fotkami, pokud se podaří.

Ve čtyři hodiny už má Lee všechno skoro hotové a začíná si chystat ingredience pro přípravu masa. Na pracovní plochu vyrovnává mističky s nadrobno nakrájenou majoránkou, mořskou solí, ančovičkami, cayennským pepřem a dalším kořením, které bude potřebovat pod maso. Do sklenice s těžkým dnem vhodí kostky ledu a přejde do jídelny. Na dřevěných podpěrách tam stojí dlouhý stůl s vrypy a ďolíčky v desce, dost velký na to, aby se k němu usadilo čtyřiadvacet lidí. Krb na konci pokoje navozuje atmosféru doby Jindřicha VIII., rožněných selat a džbánů s vínem. Nad ním visí Leein portrét od Picassa, který se jí líbí nejvíc ze všech jejích portrétů. Dokonale vystihl její úsměv s mezerami mezi zuby. Kolem portrétu je natěsnaných několik jejích oblíbených obrazů z Rolandovy osobní sbírky, Ernst, Miró, Turnbull. Za léta přibyly ještě další surrealistické kousky: vycpaný pták ležící nohama vzhůru na rámu jednoho z obrazů, kus železničního pražce s namalovanou obří pusou, čmáranice ženy s divoce rozcuchanými vlasy zasazená do nejokázalejšího rámu, jaký dokázali objevit. Lee se posadí ke stolu. Začínají jí otékat nohy. Zatřese sklenicí a kostky ledu se roztančí ve whisky.

Roland se vrací právě ve chvíli, kdy vzhůru po jejich příjezdové cestě stoupá morris s nízkým podvozkem a jeho hlučný motor při tom řve tak, že ho hostitelé nemůžou přeslechnout. Roland se zastaví mezi dveřmi do kuchyně – často zůstává stát na prahu opřený o rám dveří, jako by se zdráhal narušit její výsostnou doménu.

„Pěkně jsme se prošli,“ prohodí a mne si nos svými kostnatými sochařskými prsty. „Zahlédli jsme na pěšině pořádného hada. Musel mít nejmíň nějakých pět šest stop.“

Lee přikývne, aniž by se na něho podívala, a pozorně míchá dlouhou vařečkou brambory vařící se v hrnci.

„Hezky to tu voní,“ nasává Roland kuchyňské pachy. „Po česneku.“

„To bude kuře.“

Roland znovu začichá. „Kdy má přijet Audrey?“

„To už je nejspíš ona,“ odtuší Lee klidně, jako by nebyla jako na jehlách, kdykoli zaslechne na štěrku pneumatiky.

„Půjdeš ji přivítat, nebo to mám udělat já?“

„Radši ty.“ Lee ukáže rukou na nepořádek v kuchyni. „Zrovna teď tu mám spoustu rozdělaných věcí.“

Roland jí věnuje dlouhý pohled a pak odejde.

Voda už skutečně vře, a jak se Lee nakloní nad hrnec, kolem obličeje jí stoupá pára. Pravidlo pro vaření brambor zní: zalij je studenou vodou z kohoutku. Vody by mělo být víc, než se zdá, že bude potřeba. Brambory musí mít během vaření dost prostoru. Když budou moc u sebe, zůstane v nich všechen škrob. Lee je vaří vcelku a pak je krájí ještě tak teplé, že se z nich kouří. Většina lidí si na bramborách nedává moc záležet.

Zepředu slyší Rolandův radostný hlas. „Audrey! Ty nevíš, že u nás v Sussexu chodí přátelé vždycky zadem?“ A pak Audreyin vysoký, kultivovaný hlas, jak mu odpovídá. Lee si rychle nalije do sklenice trochu whisky z láhve, kterou si schovala za vysokými zavařovačkami. Znovu slyší jejich kroky na štěrku, jak se vracejí k autu, a pak zaskřípění a prásknutí rámu dveří proti hmyzu. Zní to jako výstřel z pušky a Lee zachvátí ataka paniky, jako by jí někdo hodil kuklu přes hlavu. Ve vzduchu je trochu cítit, jako by se něco začalo připalovat, ale Lee se není schopná pohnout a dojít zkontrolovat sporák. Zatmí se jí před očima jako vždycky, když ji tohle postihne, a i s očima dokořán otevřenýma se octne zase zpátky v Saint-Malo, v košili skrznaskrz propocené, schoulená do klubíčka, svaly na stehnech náhle ochablé při čekání na ozvěnu výbuchu dopadajících bomb.

Nemůže ty myšlenky zastavit. Má je uschované kdesi v mozku jako úlomky šrapnelu a nikdy neví, kdy se vynoří na povrch. Když se zase vzpamatuje a navrátí se do přítomnosti, uvědomí si, že sedí v klubíčku v koutě kuchyně, s koleny u hrudníku. Nejistě se postaví na nohy a cítí úlevu, že ji nikdo nepřistihl.

Teď je pravá chvíle na pořádný doušek. Uchopí sklenici a přiloží si ji na čelo, aby zjistila, zda je dost studená, a pak se třaslavě napije, jeden lok a ještě jeden. Cinkne kuchyňská minutka. Lee se zase lekne a snaží se hned vzpamatovat. Vytáhne jeden brambor z vody a chce ochutnat, zda už je akorát. Jenže je tak vařící, že sebou škubne, a brambor s plesknutím dopadne na dlaždice na podlaze. Znovu si lokne ze sklenice, ale nepomáhá to, panika neustává. Místnost kolem ní se kymácí a přelévá jako Leein odraz na vyleštěném měděném povrchu hrnce a ona má chuť všeho v kuchyni nechat a vrátit se nahoru do své pracovny, odkud může pozorovat poklidně se pasoucí ovce na pastvině stále stejně úhledné a uspořádané jako stovky let před tím, než se sem přistěhovali.

Už je skoro venku z kuchyně na cestě k zadnímu schodišti, když zaslechne Audreyin hlas.

„Lee!“ Audrey vchází do kuchyně s náručí doširoka rozpřaženou, na tváři úsměv. „Tak tady je to kouzelné místo. Viděla jsem samozřejmě tvoje fotky, ale ve skutečnosti je to tu mnohem hezčí.“

Audrey vypadá pořád stejně. Drobná, bez poskvrnky, vzorně vyžehlený hedvábný šátek uvázaný kolem krku. Má nabarvené blond vlasy, které pořád nosí naondulované, perfektně ošetřené zuby, s nimiž vypadá trochu jako jezevec, a uchovala si zvyk nosit do práce na šatech korsáž, malou květinovou ozdobu. Korsáž nekorsáž, Audrey je jednou z nejméně marnivých žen, které Lee zná, což je dost dobré vysvědčení pro někoho, kdo se přes třicet let pohybuje v módní branži. Lee odloží skleničku, utře si ruce do utěrky, kterou má zastrčenou za pasem zástěry, a natáhne ruce. Pevně se obejmou a Lee cítí, jako by někdo vypustil balon, který se jí usadil v hrudníku. Panika je pryč a Lee se uvolnila. Už zapomněla, jak moc má Audrey ráda.

Pak se od sebe odtrhnou a Lee sleduje, jak Audrey obhlíží kuchyni. Vnímá nepořádek, zaznamená Leeiny brýle položené na pracovní desce a pokradmu, snažíc se, aby to Lee neviděla, si prohlédne Lee, její domácí oděv, zcuchané vlasy, faldy na objemném těle. Lee se vidí Audreyinýma očima a ví, že to není přitažlivý obrázek. Audrey je však dost taktní na to, aby dál neslídila po kuchyňském vybavení.

„Není to ta tvoje pověstná houbová specialita?“ ptá se a ukazuje na ledničku. „To bylo listopadové číslo z jednašedesátého roku. Přišla nám spousta ohlasů.“

„Přesně.“ Odložila skleničku za mísu se salátem, aby na ni nebylo vidět, ale stále na ni zírá. Zase v ní stoupá panika, ochromující a dusivá. Lee zkusí zavřít oči, aby ji vytěsnila.

„Audrey,“ vysloví nakonec a ukáže na židli, „prosím tě, posaď se. Dáš si něco k pití?“

„Kdepak, jsem si jistá, že máš moc práce a nemůžeš mě během vaření bavit. Roland se nabídl, že mě vezme na procházku. Jen jsem tě napřed chtěla pozdravit.“ Přechází k Lee a znovu ji rychle obejme. Oči má laskavé.

Lee pociťuje úlevu a nesnaží se Audrey oponovat. Třesoucíma se rukama znovu zvedne skleničku a jedním velkým douškem ji dopije, až jí vstoupí slzy do očí. A když jí vytrysknou, nechá je kutálet po tvářích.

Je devět hodin a Lee stále není hotová. Hosté jsou v salonu. Slyší, jak jejich hlasy stoupají a klesají, pak smích a cinkání skleniček. Nade všemi se rozléhá Rolandův hlas. Několikrát už zašel do kuchyně a syčel na ni, že „už čekají, jsou hladoví, máš nějakou představu, kdy už to budeš mít konečně hotové?“ Lee odpovídá, že neví. Všichni můžou počkat, Audrey taky. Bude to stát za to.

Problém je dílem v tom, že pokračovala v pití. Láhev za zavařovačkami je už prázdná, ale Lee má schovanou ještě jednu v hloubi spíže. Teď už je tak opilá, že to vnímá. Nos je bez čichu a prsty má ochablé jako změklé máslo. Nalévat si je hrozně jednoduché, tak moc, že už ani neví, kolikrát si dolila. Pro samé pití zapomněla, že Audrey je jejím poutem se vším, oč kdy životě usilovala – s fotografováním, psaním i její bývalou mladistvou krásou. Lee vzdoruje nutkání zachumlat se do postele a navždycky usnout, chce být zase tou ženou, kterou bývala – živoucí a dychtivou. Jenže pokaždé, jakmile zaslechne z vedlejšího pokoje Audreyin hlas, ten snobský londýnský akcent, sáhne po skleničce a lokne si.

V půl desáté je konečně chřest narovnaný na lůžku ze salátových listů a přelitý holandskou omáčkou. Lee zvedne tác a prosmýkne se lítacími dveřmi do jídelny.

Z přilehlého salonu slyší, jak nějaký mužský hlas – nejspíš Seamus z ICA – říká: „Skvělé! Umírám hlady,“ a všichni se hrnou do jídelny. Roland je usazuje – to je jeden z mnoha jeho talentů, umisťovat k sobě vhodné spolustolovníky – a pak jí bere z ruky tác s jídlem a klade ho na servírovací stolek. Přišla Janie, pomocnice v domácnosti, kterou Lee deptá tím, že jí až na výjimky nedovoluje chodit do kuchyně, a pouští se do servírování chřestu. Všichni vzhlédnou od stolu k Lee, která se nehne od dveří.

„Tak se k nám přece posaď, drahoušku,“ vyzve ji Roland a ukazuje na její místo na konci stolu v blízkosti kuchyně.

„Ještě musím něco dodělat,“ vysvětlí stručně a vrací se do kuchyně. Nepřítomně rozvažuje, jestli se stydí, ale pak si řekne, že je jí to vlastně jedno.

„Pojď si sednout, Lee,“ volá za ní Audrey. „Byla jsi celý den na nohou.“

Audrey má pravdu. Bolí ji nohy. Sundává si zástěru, najde svoji židli a někdo, ne Roland, jí nalévá víno. Konverzace se zase rozproudila. Hosté vkládají křehké chřestové výhonky do úst a velebí, jak dokonale s omáčkou chutnají.

Jedí a pijí, není to nijak skličující. Audrey se pustila do dlouhé debaty s Bettinou o nové jarní módě. Objevují se v ní geometrické střihy, zkrácená saka, pouzdrové šaty. Po chvíli se Bettina otáčí k Lee a ptá se: „Tys měla vždycky dobré oko. Co si myslíš o nové kolekci Yves Saint Laurenta?“

Lee se směje. „Betty, vždyť víš, že jsem módu hodila za hlavu, když jsem zjistila, jak jsou uniformy pohodlné. Teď nosím jen kalhoty a domácí šaty.“

Roland na ni koukne. Stejně jako Audrey ji zná od dob, kdy se živila modelingem a kdy jí stačilo podívat se přes celý pokoj na šaty a dokázala určit návrháře, látku i sezónu, kdy byl model ušitý. Teď už ale trendy dávno nesleduje a dokonale se od módy oprostila. Kdyby ženy věděly, jak jsou vojenské maskáčové kalhoty pohodlné, nosily by je všechny do jedné. Když byla naposledy v redakci Vogue, narazila ve výtahu na pár mladých modelek a řekla jim, jak je pohodlné nosit pánské kalhoty, a ne se mermomocí soukat do dámských kalhot cigaretového střihu. Jedna z dívek ji poznala.

„Vy jste Lee Millerová, viďte?“ zeptala se. Tyčila se nad Lee – zdá se, že manekýnky jsou rok od roku vyšší – a něco v té otázce Lee popudilo.

Vybavilo se jí, jak Audrey naléhala na redaktorky časopisu: „Buďte na Lee hodné. Víte, co viděla – byla v Německu, když Američané osvobodili koncentrační tábory. Bylo to příšerné. Nikdy jsme ji tam neměli posílat.“ Takže když ji dívka poznala, probudil se v Lee ďábel.

„Lee Millerová?“ zopakovala a naklonila se k děvčeti tak blízko, že viděla póry v její pleti a náznak plaku na rovných bílých zubech. „Slyšela jsem, že je mrtvá.“ Dívčina vypadala šokovaně, ale než stačila zareagovat, dveře výtahu se otevřely a Lee vystoupila a vzdalovala se chodbou pryč, přičemž jí rozvázané tkaničky bot při chůzi pleskaly o podlahu.

A teď tu Lee sedí u večeře, taky v pohodlných botách, košili, přes niž měla předtím uvázanou zástěru, má ledabyle zastrčenou do kalhot, a Roland s Bettinou se na ni divně dívají, když se módní konverzace ocitla na mrtvém bodě.

Aby odvedla pozornost od ticha, zvedne se a jde pro pórkový krém servírovaný v kameninových kalíšcích, které kdysi s Rolandem koupili v Bathu. Janie jí pomáhá jídlo roznášet, ale Lee využije každou návštěvu kuchyně k tomu, aby do sebe hodila dalšího panáka, takže Janie nenechává pracovat úplně samostatně.

Když jsou konečně snědené hřebenatky, kuře i bažant – všechno perfektní, jak si Lee představovala, třebaže ne tak včas, jak chtěla –, konverzace se stáčí na Rolandovu práci, klípky z jeho institutu a trable s poslední výstavou. Nade všemi se nese Seamusův kazatelský hlas. Proč si tělnatí muži tak zakládají na zvuku svých hlasů? Lee a Audrey jako jediné u stolu nemají s galerií, kde se výstava konala, nic společného, a tak brzy přestanou poslouchat a Audrey se odvrátí od ostatních stolovníků a osloví ji: „Lee?“

Čekala to, je připravená a hned reaguje: „Mám tolik nápadů, Audrey. Fakt. Už zase píšu. Už jsem skončila s tím předstíráním.“

Audrey se narovná. Vypadá překvapeně. „To je skvělé!“

„Napadlo mě to, když jsem dělala to rybí menu – vzpomínáš si, jak jsem ti o tom říkala? Ten mořský vlk? Co kdybych napsala článek o umění a vaření? Nebo můžu napsat článek o neobvyklých potravinách. Lidi mi sem nosí nejrůznější věci, o kterých bys v životě neřekla, že se dají sníst – třeba kapradiny nebo různé houby – je toho spousta a daly by se k tomu udělat krásné fotky.“

Lee se už plete jazyk, sama se slyší, jak nezřetelně vyslovuje, slova z ní padají jako dílky skládačky puzzle z krabičky. Audrey zdvihne svou sklenku, ve světle svíček se jí zatřpytí snubní prsten. V očích jí jsou znát emoce, které tam Lee čekala – lítost a rozpaky. Audrey uhne očima, jako by nechtěla, aby to Lee viděla.

„Lee, o něco jsem tě chtěla poprosit.“

Lee se zvedá. „Měla bych – musím servírovat další chod.“

Audrey jí položí ruku na zápěstí. „To počká. Když jsem byla s Rolandem na procházce, probrali jsme něco, co už mi leží na srdci několik měsíců. Chtěla bych – tedy Roland a já bychom chtěli, abys napsala něco o těch letech, které jsi strávila s Man Rayem. Něco jako životopis. Řekněme sedm stránek, tři tisíce pět set slov. Dali bychom tam některé jeho fotky z té doby. Říkali jsme si, že by ti udělalo dobře, kdybys měla nějaký větší projekt, na který by ses mohla soustředit. Počítali bychom s tím do únorového vydání. Buď s ním můžeš udělat rozhovor, anebo to můžeš pojmout z vlastní perspektivy jako své vzpomínky. Čtenářkám se to bude líbit. Pohled očima ženy. Za ta léta si tě pro ty recepty zamilovaly.“

Lee se zadívá na Rolanda, který se umně vyhýbá jejímu pohledu. Ramena má zvednutá skoro až k ušním lalůčkům a v očích má stejný psí výraz jako ve chvílích, kdy na něho Lee ječí.

Za ta léta si tě pro ty tvé recepty zamilovaly. Všechny ty kuchyňské bláboly, co Lee Audrey v minulých letech posílala, fotka, kterou schválila pro uvádění u svých článků – Lee v zástěře ve své bylinkové zahrádce. A čtenářky ji milují! Posílají jí dopisy. Milá paní Penroseová, jsem hospodyňka ze Shropfordshiru a minulý týden jsem zkoušela udělat váš nepečený moučník. Měl ohromný úspěch, všichni hosté na něj pěli ódy.

Takže zatímco dneska Lee v kuchyni odměřovala pískavici, Roland a Audrey se o ní bavili a chystali plán, jak ji znovu přimět ke psaní, aby se vzpamatovala a pustila do něčeho, co za to stojí.

„Nechci,“ odmítne Lee a vlastní hlas jí samotné zní, jako když mluví vzpurné rozmazlené děcko.

„Proč ne?“ Audrey vypadá soucitně.

Lee se natáhne pro sklenku a Audrey zpřísní. Nenechá ji ani odpovědět a dodá: „Je to pro tvé dobro, Lee. Story, která bude mít co říct. Něco, co znáš jen ty.“

„Nechci, Audrey.“

„Lee…, nevím, jak bych ti to řekla…, ale buď to uděláš, anebo budeme muset zvážit tvoji smlouvu.“

Věděla, že to přijde, ale nebolelo to o nic méně, i když to čekala.

„Vážně už zase píšu, Audrey.“

„Tak napiš tohle. To je to, co potřebujeme. Už dál nebudeme…, zkrátka končíme se stránkami pro domácnost, Lee.“

Zrovna v tu chvíli přichází Janie a šeptá Lee do ucha: „Už mám servírovat moučník, paní?“

„Ne ne, udělám to sama, Janie,“ zarazí ji Lee.

Jak se za ní zavřou lítačky, Lee uchopí první čistou nádobu, která je na ráně, matčin oblíbený čajový pohárek s jemným růžovým vzorem, a jde rovnou k zavařovačkám. Šálek poskakuje na talířku, jak do něj dopadá tekutina. Lee se posadí, uchopí jej oběma rukama a hltavě pije, až cítí, jak jí hltanem stoupají výpary a pálí ji v nose.

Článek o časech, které strávila s Man Rayem. S doprovodnými fotografiemi. Lee by dokázala převyprávět ten příběh, i kdyby ji vzbudili třeba o půlnoci, stejně, jako jej vždycky dávala k dobru: „Potkala jsem se s Man Rayem v baru, když cestoval do Biarritzu. Zeptala jsem se ho, jestli bych se u něj mohla učit, a on řekl, že žáky nepřijímá. Tak jsem mu řekla, že s ním prostě půjdu, ať chce nebo ne, a než jsme dojeli do Biarritzu, zamilovali jsme se do sebe.“ Když se to řekne takhle, zní to romanticky, pohádkově, a když se to opakuje pořád dokola, nakonec to zní i pravdivě, stejně jako fotografie dokáže vykouzlit iluzi vzpomínky. A proč by to nemohla být pravda? Lee byla v té době tak půvabná, že neměla problém dostat vždycky to, co si umanula, a skutečně existují její fotky s Man Rayem v Biarritzu. Lee na nich má zakloněnou hlavu, jak se snaží zachytit sluneční paprsky, a pleť jí září jako alabastrový vnitřek lastury. Podle fotek by dokázala sestavit jakoukoli story, kterou by chtěla. Ale tehdy, ono první léto ve Francii, ještě neznala sílu fotografií, nevěděla, jak dokážou měnit realitu, jak se z fotografie stane vzpomínka a ze vzpomínky fakt.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PRVNÍ ČÁST

PROLOG

DRUHÁ ČÁST