Temný hrdina (Ukázka)
Author: Jo Beverley
Date: 2019-04-08 22:00:00+00:00
Publisher: Baronet

Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Jo Beverley: Temný hrdina

Vydání první

Copyright © Jo Beverley, 1993

This edition published by arrangement with Berkley, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,
www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2255. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Dark Champion vydaného nakladatelstvím

A SIGNET BOOK, an imprint of New American Library,
a division of Penguin Group (USA) Inc. v roce 1993

Český překlad © 2019 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2019 Martina Černá

Přebal a vazba © 2019 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována
či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1062-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1063-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Jo Beverley

Temný hrdina

Kapitola 1

Anglie, 1101

Imogen z Carrisfordu stála ve tmě a chladu, rozechvělá vzdálenými zvuky hrůz. Ani tady v tajných chodbách hradu nemohla uniknout vzdálenému řinčení zbraní, skučení běsnícího boje, zpanikařenému hulákání rozkazů a výkřikům děsu.

Výkřikům smrti.

Rámus vypovídal o hrůzách, jaké si ani neuměla představit, ale špehýrkou viděla jen krásnou hlavní síň hradu Carrisford, prázdnou, nedotčenou a pozlacenou světlem loučí a svíček. Jediné násilí tu bylo k vidění na vzácných nástěnných závěsech, kde hedvábní válečníci bojovali zlacenými meči.

Stoly s kozlíky byly po večerním jídle složené, ale masivní dubová hlavní tabule stála na svém místě a za ní dvě bytelná dřevěná křesla. Otcovo a její.

Otec byl mrtev.

Džbán vína a několik číší vypovídaly o poradě, tak hrubě přerušené. Imogen s otcovými důstojníky předtím spřádala smutné, ale uspořádané plány do budoucna. Jedna stříbrná číše ležela na boku, červené víno se vsakovalo do dřeva a zvolna kapalo na rákosovou rohož.

Jediná známka nepořádku.

Mírumilovná, známá komnata ji lákala opustit vlhký a chladný úkryt, ale zůstávala. Sir Gilbert de Valens, otcův maršál, ji strčil do tajného prostoru mezi stěnami a nařídil jí zůstat tam za každou cenu. Vetřelci – ať to byl kdokoli – určitě přišli jen kvůli jedinému. Kvůli carrisfordskému pokladu.

Kvůli ní. Dědičce celého otcova rozsáhlého jmění a nemovitostí.

Tajná chodba byla úzká, většina mužů tudy prošla jen bokem. Imogen sice nebyla tak statná jako většina mužů, ale tu a tam se tělem otřela o vnější zeď a vlhkost, prosakující masivním kamenným zdivem, jí mrazivě pronikala skrz šaty.

Nebo to bylo možná mrazení hrůzy.

Nebo to snad způsobovalo jen trýznivé čekání.

Imogen by mnohem raději byla venku v tom hluku, než aby se tu krčila. Jako paní na Carrisfordu by určitě měla být se svými lidmi.

Byli přepadeni, ale jak?

Carrisford byl mocná, neproniknutelná pevnost. Otec říkal, že by se udržela proti celé Anglii.

Potlačila vzlyk. Otec je mrtev.

Smutek, syrová a nedávná ztráta, se v ní vzedmuly a přehlušily i zvuky hrůzy. Jak mohl Bernard z Carrisfordu, mocný pán západní Anglie, zemřít tak náhle na drobné zranění z lovu?

Otec Wulfgan prohlásil, že je to vůle Boží. Kaplan jí radil dobře si zapamatovat, že takový osud může zasáhnout mocné stejně snadno jako ty nejníže postavené. Nejspíš měl pravdu. Obyčejná tržná rána zhnisala, a než se nadáli, otec dostal horečku a ani žhavé železo, ani obklady, úročník bolhoj, ani svěcená voda nezabránily šíření otravy krve.

Na smrtelném loži nadiktoval Bernard prosbu králi o ochranu, pak nařídil pevně a neprodyšně uzavřít hrad a nevpustit nikoho kromě králova vyslance, ať už by se jednalo o osobu urozenou, nebo nízkou. To vše jen pro bezpečí svého jediného dítěte, nyní v šestnácti letech vydaného napospas prvnímu chamtivému muži, k němuž se ta zpráva donese. Právě se chvějícímu v téhle studené, temné díře.

Bylo to nemožné, ale stalo se to. Ještě než se zem na hrobě lorda Bernarda slehla, dozvěděl se o tom nějaký chamtivec a vstoupil do hradu. Mohla to způsobit jedině zrada, ale na to bude čas později. Nyní bylo Imogeninou povinností uniknout tomuto brutálnímu namlouvání.

Lomoz zesílil a Imogen ucouvla od špehýrky. Potom k ní ale opět přitiskla oko a hledala známky toho, co se děje. Pronikavý výkřik jí prozradil, že někde těsně mimo zorné pole došlo k násilí. Byla to teta Constance? To jistě ne. Kdo by ublížil tak milé, hodné paní?

Imogen v duchu děkovala, že tu může trpět jen několik málo nevinných. Její dvě družky z dětství se nedávno provdaly a otcův panoš a pážata se včera po pohřbu odebrali domů ke svým rodinám.

Takže zbývala jen teta Constance.

Kéž by tak Imogenina teta byla v síni, když se strhl poplach. Milá paní se však o politické záležitosti nezajímala a byla tou dobou ve své milované zahradě. Jen nebesa vědí, co se s ní teď děje.

Jezukriste, co se tam venku odehrává?

Jedny dveře síně se rozlétly a do Imogenina zorného pole se vpotácel sir Gilbert de Valens. Vrávoral vyčerpáním a oslabením z utržených zranění. Neměl čas se jaksepatří vyzbrojit. Obnaženou hlavu měl pokrytou krví, tuniku roztrhanou a potřísněnou. Meč mu zemdleně visel z pravé ruky a z nehybné levice kapala s uhrančivou pravidelností krev.

Imogen se přistihla, jak ty krůpěje šarlatové krve pozoruje. Kap. Kap. Kap.

Když teď měla před sebou skutečnou tvář násilí, cítila spíš otupělost než strach. Předpokládala, že je v takovém bezpečí, jak jen je to možné. Pouze rodina a několik starších sloužících věděli o tajných chodbách. Škvírku, kterou se dívala, zakrýval štít zavěšený na zdi…

Tohle všechno ji naučil otec.

Otec je mrtev.

Kap. Kap. Kap. Ta rána potřebuje obvázat. Musí jít siru Gilbertovi na pomoc. Zanedlouho z něj všechen život odteče do rákosí na zemi a její povinností jakožto paní z Carrisfordu je pomáhat nemocným a raněným. Ještě než se jí ta myšlenka v hlavě zformulovala, napůl otevřené dveře se rozlétly, až se odrazily od zdi. Ve vchodu se objevila nestvůrná postava a za ní horda ničemných, hulákajících nohsledů.

Arnulf z Warbricku!

Byl to obrovitý muž – vysoký a mohutný. Pod kroužkovým brněním se mu břicho vzdouvalo jako zrůdné těhotenství, a jak si vykračoval do místnosti, nohy podobné kmenům stromů měl široce rozkročené, nemohl je ani dát pořádně k sobě.

Warbrick. Ničema Warbrick, surový bratr neblaze proslulého Roberta de Bellemea…

Když se jí Warbrick přišel dvořit v saténu a sametu, měla Imogen co dělat, aby se tomu lidskému sudu nevysmála. Na démonovi, kterého teď měla před sebou, nic k smíchu nebylo. Pověsti o jeho bestiální krutosti a nadlidské síle byly dozajista do posledního slůvka pravdivé.

A přišel se s ní oženit.

„Ha! Sir Gilbert!“ zařval. „Kde je to pěkné soustíčko?“

„Lady Imogen už odjela ke králi,“ odvětil sir Gilbert slabým hlasem. „Nech nás na pokoji, lorde Warbricku.“

Warbrick vykročil k rytíři. Gilbert zvedl meč, ale zakolísal. Warbrick popadl jeho zápěstí masitou tlapou a bez námahy ho přemohl. „Lžeš. Už kolik dní dávám hlídat cesty. Jediný, kdo odtud odjel na východ, byl posel, kterého jste vyslali ke králi, aby tu dívku ochránil.“

Gilbert padl na kolena. Imogen cítila, jak se i jí podlamují nohy strachem. Jestliže Warbrick ví o zprávě, znamená to, že ji zadržel. Žádná pomoc není na cestě.

Warbrick sevřel pěstí hrdlo staršího muže. „Kde je?“

„Pryč,“ vypravil ze sebe sir Gilbert přidušeně.

„Kde!“ Warbrickova hrubá tvář zfialověla vztekem, když třásl sirem Gilbertem jako pes krysou.

Bylo slyšet jen rachotivý zvuk. Warbrick zavrčel a muže odhodil. Imogen zírala s tupou hrůzou na otcova přítele a věrného vazala. Měl rozdrcené hrdlo.

Začala se třást. Nedalo se to zastavit. Byla si jistá, že muži v místnosti slyší, jak jí drkotají zuby, div se nepolámou.

Nemohla se pohnout.

Nemohla myslet.

Do místnosti vběhla žena, prchala před jakousi hrůzou, ale narazila na ještě horší. Byla to Janine, Imogenina služka, žena středního věku. Zastavila se a pokusila se znovu vycouvat, ale dva vojáci už ji popadli.

Na Warbrickův rozkaz ji hodili na stůl, zvedli jí sukně a přehodili je přes hlavu. To ztlumilo její vřískot a marné modlitby. Muži ji popadli za kopající nohy a roztáhli je. Warbrick si rozhalil oděv, aby uvolnil nestvůrný falus. Vrazil ho do Janine a pumpoval do ní. Žena při prvním útoku zaječela, pak její nářek převzal uhrančivý rytmus Warbrickových pohybů.

Janine vydávala krátké, pisklavé výkřiky zoufalství. Warbrick hekal. Jeho hrubé tělo bušilo, bušilo, bušilo.

Imogen se přistihla, že sténá hrůzou do rytmu znásilnění, a vrazila si pěst do úst, aby zvuky potlačila. Takový by byl i její osud, kdyby ji polapili.

Předpokládala, že Warbrick by se s ní oženil, než by ji povalil a vnikl do ní, ale tím by veškeré rozdíly končily. Nepochybovala o tom, že kdyby se mu bránila, nechal by si ji pro dosažení rozkoše přidržet od svých zlotřilých vojáků.

Chtěla odvrátit pohled, ale byla jako zhypnotizovaná. Odvrátit oči by znamenalo opustit Janine, opustit chladnoucí mrtvolu sira Gilberta.

Imogen sledovala, jak si Warbrick upravuje oděv a dává pokyn jednomu z Janininých věznitelů. Muž se zašklebil a zopakoval pánův zločin. Vřískot služky se proměnil v ještě děsivější steny zoufalství.

Imogen už to nemohla snášet. Sir Gilbert jí nařídil zůstat v tajné chodbě, ať se děje cokoli, ale sir Gilbert je po smrti. Warbrick chce Imogen, a jestli se mu vzdá, hrůzy ustanou. Janine nechají na pokoji. Začala se sunout podél úzkého prostoru ke vstupní štěrbině.

Při představě, že se odevzdá Warbrickovi, jí hrdlem stoupala žluč, ale činnost pro ni představovala nesmírnou úlevu. Koneckonců, možná se jí podaří uprchnout, než budou zařízeny formality sňatku. Pokud ne, říkala si s odporem, ještě pořád se můžu zabít.

Jinde než u špehýrky bylo málo světla, ale Imogen věděla, že stačí jen ubírat se chodbičkou, aby našla východ pod západním schodištěm. Pohybovala se pouze po hmatu a byla vděčná za tmu kolem sebe. Nic neviděla, slyšela jen málo, ale konečně něco dělala.

Slabé světlo jí sdělovalo, že už je u východu. Zrychlila.

Zčistajasna cosi zdroj světla zakrylo. Imogen se zajíkla a couvla.

„Má paní?“ zašeptal někdo.

„Siwarde?“ ochabla úlevou. „Ach, Siwarde. Tohle nemůžeme dopustit. Musím se vzdát Warbrickovi.“

„Obával jsem se, že tě to napadne,“ opáčil senešal a jeho pěst dopadla na Imogeninu bradu. Víc už Imogen nevnímala.

Imogen k sobě přišla v lese. Svítil měsíc, takže nebyla úplná tma, ale pod těžkým příkrovem letního listoví k ní moc nechybělo. První, co Imogen vnímala, byla velice rozbolavělá čelist, třela si ji a mumlala nelichotivé poznámky na adresu pachatele.

Pak se rozpomněla.

Sir Gilbert.

Janine.

Warbrick.

Siward do ní musel nalít nějaký lektvar, aby ji udržel tak dlouho v bezvědomí, a možná proto cítila takovou otupělost. Byla to pro ni úleva. Paměť jí dokázala opakovat hrůzyplné scény pořád dokola – domnívala se, že tomu tak bude po celý zbytek jejího života – ale bylo to jako maškarní mumraj. Netýkalo se jí to.

Nebo aspoň ne moc. Zuby jí znovu začaly drkotat a zaťala čelisti, aby tomu zabránila.

Vzápětí sebou trhla bolestí.

Zabořila omámenou hlavu do dlaní. Copak se teď děje na hradě, v jejím krásném, poklidném domově?

Její mysl před tím okamžitě uhnula.

Vzhlédla a rozeznala Siwarda, sedícího opodál. Několik temných obrysů bylo důkazem, že uprchli i další.

„Siwarde,“ zašeptala Imogen, „udělal jsi něco strašného. Co se stane s mými lidmi, když Warbrick obrací Carrisford vzhůru nohama a hledá mě?“

Seděl nahrbený a ona si uvědomila, že už je stařec a že i on je zvyklý na uspořádaný život. Po jejích slovech se však napřímil a rázně promluvil: „Co se stane s tvými lidmi, jestli tě Warbrick donutí, aby ses za něj provdala, a tím pádem se stane lordem z Carrisfordu, paní? Sir Gilbert mě pověřil, abych tě udržel v bezpečí, a to udělám. Nesmíš se tomu ďáblovi dostat do rukou.“

Imogen přitiskla dlaně k obličeji. Má pravdu, usoudila. U sta hříchů, je lady z Carrisfordu a dědička hradu. Je klíčem k ohromnému bohatství a moci a musí jednat pro dobro svého lidu. Vůdce musí být ochoten obětovat několik životů pro dobro mnoha.

Ale bylo to těžké. Nemohla zapomenout, jak služka křičela o slitování a o pomoc…

„Janine,“ zasténala. „Viděl jsi…? Ach, Siwarde, viděl jsi to?“

Beze slova ji vzal do náručí a ona se roztřásla, neschopna prolévat další slzy.

Imogen nikdy neprožila žádné násilí, a dnes se v něm málem utopila. Nikdy ještě neviděla pohlavní akt mezi mužem a ženou, ale teď měla jeho obraz vrytý do mysli a zvuky se jí dosud rozléhaly v hlavě.

A jednoho dne to s nějakým mužem čeká i ji…

Potlačila tu myšlenku dřív, než by ji doopravdy dohnala k šílenství. Warbrick ne. Aspoň že ne Warbrick. Jestli se nedostane do rukou jemu, snad to vydrží. Všichni muži nemohou být tak ničemní.

Do jejích zpanikařených myšlenek pronikl Siwardův hlas. „Nemůžeme tu zůstat, paní. Kam tě odvedeme?“

Imogen zděšeně vzhlédla. Domnívala se, že její lidé mají záležitost ve svých rukou, ale teď čekali, že je povede ona.

Neměla zdání, co dělat.

Ještě před dvěma dny byla hýčkanou dcerou Bernarda z Carrisfordu, velkého pána z Gloucestershiru. Její dny plynuly v uspořádaném sledu hudby, vyšívání, sokolnictví a četby vzácných rukopisů z otcova majetku.

Až do letošního jara byla její budoucnost bezpečně naplánovaná tak, aby pokračovala podle tohoto vzoru. Jako desetiletou ji zaslíbili lordu Geraldovi z Huntwiche, příjemnému a zdatnému muži o patnáct let staršímu než ona, který by jí dozajista zabezpečil klid a mír až do smrti.

Vždycky s ní zacházel se stejnou vlídnou shovívavostí, jakou jí projevoval otec, a ochotně souhlasil, že počká, až dostane měsíčky, než si ji odveze do svého sídla. K tomu došlo v dubnu a datum svatby bylo stanoveno na dvacátého října, den Imogeniných sedmnáctých narozenin.

V červnu však Gerald snědl zkaženou rybu a zemřel.

Imogenin otec jí tu zprávu sděloval rozpačitě, neboť se obával, že ji to rozčilí, a také byl dopálený z narušení svých plánů. Rovněž ho vyvedla z míry ztráta přítele.

„Jeden by myslel, že ten člověk bude mít víc rozumu,“ bručel. „Teď nastane rozruch a v takhle nepokojných dobách nemám myšlenky na to, abych ti hned sháněl jiného manžela.“

Imogen mlčky zkoumala skutečnost, že pociťuje pouze mírnou lítost nad ženichovým úmrtím. Prazvláštní. „Bůh opatruj jeho duši,“ pronesla a byla ráda, že může zaměstnávat své ruce i oči vyšíváním. „Co se teď stane?“

Lord Bernard se náhle zachechtal a klesl do křesla. „Budou kolem tebe slídit všichni nadějní ženiši v Anglii, miláčku.“ Zatřepal pergamenem, který držel v ruce. „Někteří si hromsky pospíšili. Tady je zdvořilý kondolenční list od Lancastera se zprávou, že tudy bude příští týden projíždět.“

Imogen prudce vzhlédla. „Lancaster! Jeho syn je přece ještě moc mladý.“

„To ano, ale zrovna o Vánocích mu zemřela žena, jestli si vzpomínáš. Sám je na lovu.“ Musel si všimnout stínu pochybností, který přejel její tvář. „Je jen o rok dva starší než Huntwich, Imogen, a mocný muž. Zabezpečil by tě.“

Imogen měla hraběte z Lancasteru docela ráda jako otcova známého – další velký, mocný muž opatrně našlapující ve spletité politice Anglie. Jako o manžela o něj však zrovna nestála. Šatil se příliš bohatě, ruce měl příliš měkké a připadal jí spíš vychytralý než chytrý. Otec choval Imogen jako v bavlnce, ale přesto uměla ocenit počestného bojovníka. Její otec byl čestný protivník a ještě pořád uměl obstát v boji.

Nebyla však nijak nervózní, neboť věděla, že otec by ji nenutil do svazku, který by se jí nezamlouval.

„Mám ještě nějaké jiné nápadníky?“ Začínala se jí zamlouvat představa námluv. V deseti letech byla ještě příliš malá, než aby ji to zajímalo, teď by to mohla být zábava.

Lord Bernard sestavil promyšlený seznam mužů, kteří budou nepochybně usilovat o získání jedné z nejbohatších dědiček Anglie pro sebe či pro své syny. „Ale zatím se nerozhodnu, miláčku. Nejsem si jistý, zda si Jindřich Beauclerc dokáže udržet trůn. Složil jsem mu přísahu věrnosti, ale nevím, co ostatní. Jestli bude Jindřich králem ještě na svatého Michala, uvidíme, kdo má jakou moc.“

Neuplynul ještě ani rok od korunovace nového krále Jindřicha I., zvaného Beauclerc – a králův starší bratr Robert, vévoda z Normandie, dosud usiloval o nástupnictví. Ještě i teď stavěl Robert loďstvo, aby vtrhl do Anglie tak, jako to udělal jeho otec, Vilém Dobyvatel.

Imogen se otřásla. „Budeš muset bojovat, otče?“

Unaveně pokrčil rameny. „Všichni děláme, co musíme, dcero. Na to nikdy nezapomínej. Ať tě ochraňuju sebevíc, bezpochyby přijde čas, kdy budeš muset spolknout hořké sousto, abys uchovala naši čest, nebo aspoň přežila.“ Vstal z křesla a pošimral ji pod bradou. „Prozatím, miláčku, si užívej. Nepochybně ti tady budou skotačit všichni mocní muži Anglie v hedvábí a krajkách, a pokud si vyvolíš čestného muže, můžeš si z nich vybrat sama.“

Bylo to, jak otec předpověděl. Nějakou dobu si Imogen užívala příjemných letních zábav ve společnosti vhodných anglických nápadníků v hedvábí a krajkách.

Pak v červenci vpadl do Anglie vévoda normandský a lord Bernard se vydal podpořit svého krále. Namlouvání se přerušilo. Začátkem srpna však vévoda ustoupil před králem Jindřichem a jeho zastánci a stáhl se za Lamanšský průliv.

Lord Bernard a jeho muži se vrátili bez jediného škrábnutí a Imogen opět obklopili horliví nápadníci. Bylo to příliš zábavné, než aby to zbytečně zkracovala, a otec na ni nenaléhal.

Což byla při zpětném pohledu chyba.

Kdyby Gerald zůstal naživu nebo kdyby byla Imogen legálně zaslíbena jinému, Warbrick by se nejspíš o tak neotesané namlouvání vůbec nepokoušel. Teď mu však sotva něco mohlo zabránit ve vynuceném sňatku.

Uprchla z pasti, ale jen na chvilku. Imogen se otřásla při představě osudu, který by ji čekal z Warbrickových rukou. Jeho surovost překonávala pouze surovost jeho bratra Bellemea. Bellemeova první žena zemřela násilnou smrtí a druhá manželka, Agnes z Ponthieu, od něj uprchla jako zlomená žena.

Imogen pochopila, že byla opravdu blázen, když se chtěla vydat do Warbrickovy moci. Proč si představovala, že by čekal až do svatebního obřadu, než by se jí zmocnil? Kdyby padla do rukou jakéhokoli nemilosrdného bezbožníka, čekalo by ji znásilňování a věznění, dokud nebudou završeny všechny formality. A mohl by vůbec takový svazek zrušit třeba i sám král?

Přivinula se k Siwardovi. Toužila se zahrabat do listí na lesním podloží a ukrýt se tam jako štvané zvíře, jímž byla, ale jak předtím řekl, tady nebylo bezpečno. Jakmile se Warbrick ujistí, že není na hradě, obrátí celý Gloucestershire vzhůru nohama, aby ji našel.

Potřebuje, aby ji chránil někdo stejně mocný.

Siward ji hladil po hlavě. „Mohli bychom se pokusit dostat tě na východ ke králi, paní.“ Znělo to pochybovačně a k nejistotě měl dobré důvody. Na východě se rozkládalo Warbrickovo území a jeho muži určitě hlídali cesty.

Imogen si připomněla, že je otcova dědička – dědička nejen jeho jmění, ale i povinností. Odtáhla se od majordoma a přinutila se přemýšlet, vést.

„Ne. Tuhle cestu bude Warbrick střežit nejdůkladněji. A kdoví, kde je král, nebo jestli je schopen mi přijít na pomoc? Nejspíš dosud hlídá pobřeží pro případ, že by si to jeho bratr zase rozmyslel. Trvalo by nám to pěšky nejmíň týden jenom do Londýna, a kdyby nás nezastavil Warbrick, obávám se, že by to dokázalo jiné nebezpečí.“ Rozhlédla se. „Unikl někdo z otcových zbrojnošů?“

„O nikom nevím, paní.“

Zcela bez obrany. Imogen nikdy v životě nevyšla z hradu bez stráží a teď si připadala jako nahá před celým světem, ale přiměla se promluvit pevným hlasem. „Musíme tedy vyhledat pomoc někde blíž.“

Siward potřásl hlavou. „Ale kde, paní? Na severu a na východě jsou Warbrick a Belleme. Na jihu je sir Kyle. Na západě je Cleeve.“

Imogen se zachvěla. Takhle podáno to působilo jako zdrcující volba. „Sir Kyle by mi neublížil,“ vzpomněla si na obstarožního rytíře, který spravoval hrad Breedon pro hraběte z Lancasteru.

„A málo prospěl, obávám se, paní. Dobře víš, že je starý a má slabé nervy. Nic mu dosud nehrozilo, protože nikdo neměl důvod riskovat Lancasterův hněv, ale ty bys mohla Warbricka k takovému riziku zlákat. Kdyby Warbrick se svými šakaly dorazil k branám Breedonu, starý Kyle by tě vydal.“

„To snad přece ne,“ namítala Imogen, ale pochopila, že je to pravda. Sváděla vnitřní boj se zdrojem pomoci, který se nabízel. „Myslíš, že mám jít do Cleeveu?“ zašeptala. „Ale není v rukou toho, kterému říkají Bastard FitzRoger?“

„Cleeve je pro tebe jediná šance proti Warbrickovi, pokud se nechceš ukrývat v lesích, než přijde král.“

Kdesi zahoukala sova a v podrostu to zašustilo. Imogen si připadala jako ten malý tvor, co se v panice ukrývá před predátory.

Zaplašila tu představu. Je Imogen z Carrisfordu. Je vlčice, ne králík. Potřebuje spojence.

„Je FitzRoger tak tvrdý, jak se říká?“ zeptala se.

Siward si třel dlouhý nos. „Nepobývá tu dost dlouho, aby se to dalo poznat, paní, teprve od ledna. A ani tu moc času netrávil, když pomáhal králi udržet se na trůně a zahnat vévodu. Víme o něm jen to, co se povídá a šeptá. Víš, že je možná synem starého Rogera z Cleeveu, ale vyrůstal ve Francii. Přišel sem s novým králem a vyhledal svou rodinu, takříkajíc. Tehdy byl ještě lordem jeho bratr, ten slaboch, ale když lord Hugh zemřel bez dědice, král dal panství FitzRogerovi.“

Imogen to věděla, a nejen to. Povídalo se, že bastard svého bratra zabil. Lord Bernard o tom však mluvil málo a Imogen byla příliš zaneprázdněná hrátkami se svými nápadníky, než aby se o to starala. Starý Roger z Cleeveu a jeho syn byli tak nepříjemná dvojice, že s nimi Carrisford nechtěl mít nic společného.

„Místní lidé na něj určitě mají nějaký názor,“ poznamenala.

Siward pokrčil rameny. „Prý je mladý, ale osvědčil se ve válce i v turnajích a je blízký králi.“

Muž schopný obstát proti Warbrickovi a Bellemeovi, možná, ale co to bude stát ji? „Slyšela jsem, že je drsný,“ zašeptala.

„Ano,“ potvrdil Siward. „Chopil se hradu Cleeve pevnou rukou, to je jisté.“

Imogen bleskla hlavou vidina Warbrickovy pěsti na Gilbertově hrdle a do krku jí stoupla žluč. Přiměla se to ignorovat. „Mluvíš málem, jako bys ho chválil, Siwarde.“

„Nemám co chválit nebo neschvalovat, paní.“

„Myslím to takhle,“ pokračovala Imogen netrpělivě, „představuje podle tebe FitzRoger menší nebezpečí než Warbrick? Víš, že mě otec choval jako v bavlnce. Nemám dostatečné znalosti.“

„Warbrick není žádné nebezpečí,“ odvětil Siward bezvýrazně. „To je prostě jisté zlo. Říká se, že FitzRoger je tvrdý muž a dobrý voják. To teď právě potřebuješ, paní. Nejspíš ti pomůže, neboť Cleeve a Warbrick jsou už dlouho na kordy. Kromě toho je to králův člověk a Belleme a jeho rodina jsou pro krále Jindřicha trnem v oku. Soudím, že FitzRoger je dost bohatý a silný a statečný, aby se postavil proti Warbrickovi, pokud se rozhodne, možná i vykonal pomstu za to, co dnešního dne provedl.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Kapitola 1