Katarína Lacková

REBELI

Ukážka z elektronickej knihy

„Verný priateľ je ako mocná pevnosť.

Kto takého má, má poklad.

Verného priateľa nemožno kúpiť

a hodnota jeho vernosti sa nedá vyvážiť zlatom ani striebrom.“

(Marcus Aurelius)

1. KAPITOLA

Využila som skratku, aby som sa dostala do svojho cieľa, nech nemusím prechádzať podjazdom popod frekventovanú cestu. Tomuto priechodu som sa rada vyhýbala, keďže som mala z neho strach, že nejaký násilník v ňom po mne skočí, pretože podchod bol o tomto čase chatrne osvetlený. Chodník viedol na cestičku vedúcu popri Dunaji až k hlavnému vchodu internátnej časti B. Obľubovala a poznala ho len hŕstka študentov, lebo bol celoročne ponorený v hmle. Ale pohľad na starú sivú budovu v románskom slohu, ktorá sa mi pred očami z ničoho nič vynorila, ma ako vždy vydesil aj opantal.

Budova bola zvonku impozantná. Ako prvé sa objavilo stĺporadie, ktoré podopieralo striešku nad átriom, a tým chránilo fresky a sochy. Majstri sochári vytesali sochy do mramoru ako vzpínajúce sa stráže budiace dojem, že každú chvíľu ožijú. Až potom sa objavil v celej kráse plný oblúk, ktorý ukrýval masívne železné vráta.

Keď ste sa ocitli vnútri budovy, všetka krása sa kdesi podela. Dnu to dýchalo typickou arómou chodieb plných viac-menej dospelých ľudí. Hlúčiky prekrikujúcich sa študentov, ktorí sa rozhodovali, kde urobiť nočný záťah, sa striedali so skupinkami poctivcov s hrubými knihami v rukách. Celému obrazu dával punc modernosti sklený box s dvoma unudenými vrátničkami, ktoré po očku sledovali monitory najmodernejších počítačov.

Internátna časť B bola určená pre vysokoškolákov študujúcich medicínu a farmáciu. Študenti si už dávno medzi sebou rozdelili poschodia a túto nepísanú dohodu nikto nespochybňoval. Táto ošarpaná a preplnená stavba tvorila už tretí rok môj domov, odkedy som nastúpila na univerzitu ako nádejná študentka medicíny s veľkými očakávaniami a s chuťou študovať.

Uťahaná ako kôň som prišla na siedme poschodie, kde trónili dvere do môjho kráľovstva. Spolu s Natašou, mojou spolubývajúcou, sme ich v prvom semestri zo žartu natreli na ružovo a táto farba im stále dominovala, hoci sa už z veľkej časti odlúpila a zošedivela.

Dnešná sobota bola výnimočná.

Bola to prvá slnečná sobota, kedy teplota dovolila dať si krátke rukávy. A navyše, dnes bol ten deň, kedy sme si mohli aj tento rok odškrtnúť v kalendári našu tradičnú túru ako vykonanú.

Tradičná túra bol zvyk mňa a mojej sestry, ktorý začal pred piatimi rokmi. Chodili sme po vrchoch a kopcoch, aby sme spoznali krásy našej prírody, čo bolo cieľom týchto výletov. Sestra, však, vravievala, že je to čas, kedy jedna s druhou strávime nejaký čas osamote a lepšie sa spoznáme. Kravina, veď ja svoju sestru poznám a stačia dve-tri hodiny spolu a začíname si ísť parádne na nervy.

Dnes sme boli na túre, kde sme museli zdolávať priepasti a riadne výškové rozdiely. Vyžadovalo si to trochu sa zmeniť na amatérskych horolezcov. Moja sestra túto „atrakciu“ chcela navštíviť už dávno. Tvrdila, že výhľady a okolitá príroda sú také romantické. Ja zase nie. Pretože tie úzke a šmykľavé rebríky v roklinách mi naháňali strach. Bála som sa, keď som pod nohami nemala pevnú pôdu a aj zdanlivého behania po vzduchu, keď podo mnou bol len úzky pás niečoho pevného.

Bŕŕ.

Túra bola namáhavá. Šli sme po strmých kopcov a ešte aj po šmykľavých rebríkoch, na ktorých som mala pocit, že s každým ďalším krokom som bližšie k vyvrtnutiu členka alebo zlomenine. Ale dôvod, prečo bola túra taká nenormálne ťažká, bola aj prítomnosť mojej mladšej sestry Lucky.

Lucia má čierne rovné vlasy, bábikovskú tváričku a atletickú postavu. Je odo mňa o rok mladšia, takže ako deti sme si boli veľmi blízke. Vždy som jej závidela tú jej dokonalú tváričku, keďže ja mám moc hlboko posadené oči, vďaka čomu sa zdajú tmavšie, ako v skutočnosti sú. Lucia mi, naopak, závidí postavu, aj keď ju máme obe atletickú, čo v bežnej reči znamená, že máme široké ramená, širší chrbát, zužujúce sa boky a štíhle nohy. Ja ju mám viac ženskejšiu s krajšími krivkami, kým ona je až priveľmi plochá.

Nič proti nej nemám. Je to úžasná a krásna baba, z ktorej bude po doštudovaní vysokej školy herectva skvelá herečka. Už aj teraz hrá v ochotníckom divadle v našom rodnom meste a ja si vždy nájdem čas, aby som bola medzi ostatnými ľuďmi v publiku, keď má v hre účinkovať toto nenormálne nadané žieňa. Asi len to, že nevie, kedy zavrieť ústa. Asi miliónkrát spomenula Patrikovo meno. Patrik hento, Patrik tamto.

Patrik, príležitostný model, bol konečne oficiálne môj. Dlho som bola do neho buchnutá a on do mňa, ale on o tom nevedel. Až raz sme sa dali dokopy. Prsty v tom mala práve Nataša. Jeho otec bol uznávaný právnik, takže Patrik mal a stále má prachov, že by sa v nich mohol kúpať. Tým, že je finančne nezávislý, sa rád chvastá. Jazdí len na drahých autách, nosí vždy značkové obleky, aby ostatným ukázal, že na to má. Hnedovlasý, sexi, dobre stavaný a vždy, vďaka soláriu, opálený. Môj bývalý frajer je hnusný, klamársky sukničkár. Myslela som si, že má ma rád, lebo bol ku mne veľmi milý a zdvorilý. Bol jedným z mála mojich priateľov, ktorí si dokázali získať moju dôveru. A na čo? Aby ma približne o pol roka zradil?

Ale na druhej strane, tie výhľady počas našej spoločnej túry boli nádherné a určite stáli za tú námahu. To musím sestre uznať. Tento výlet sa podaril. Prežila som ho bez zranení.

Opatrne som otvorila dvere mojej internátnej izby márne dúfajúc, že zazriem Natašu. Nataša, červenovlasá bacuľka, bola moja spolužiačka na medicíne. Po roku si získala moju dôveru a stala sa mojou najlepšou kamarátkou, pred ktorou som nemala žiadne tajomstvá.

Našťastie, platilo to obojstranne.

„Nataša, si tu?!“ zvolala som do ticha izby.

Bohužiaľ, odpoveď na moju otázku neprišla a ja som klesla na duchu.

„Jasné, sobota! Nataša musí flámovať, ako inak?!“ namrzene som si hundrala popod nos.

Za Natašinu prítomnosť by som dala neviem čo. Chcela som sa jej posťažovať na Luciu. Nataša ako jediná vedela pravý dôvod môjho rozchodu s Patrikom a potrebovala som sa jej vyžalovať, ako mi celou cestou spomienkami na neho pílila Lucia uši. Doma som si vymyslela dôvod nášho rozchodu a ani Lucia nevedela pravdu, lebo by ju hneď vykvákala mame. To by som nezniesla. Nechcela som, aby sa mama trápila ešte aj kvôli mne. Odkedy naša rodina prestala byť kompletná, mama zostarla najmenej o sto rokov a vidieť úsmev na jej tvári bola vzácnosť.

Moja mama Ema bola nádherná žena, ale teraz to už neplatilo. Jej krásne havranie vlasy, znak našej rodiny, začali predčasne šedivieť a prestala sa starať o seba, čo malo za výsledok stále nové a nové vrásky. Otec jej aj napriek tomu stále vravel, že je najkrajšou ženou na svete. Jeho pokusy prebrať ju z apatie, však boli márne.

Môj oco Peter je dlhovlasý blondiak a veľký džentlmen. Stále sa s ním doťahujeme, aby si ostrihal vlasy, ale oco je tvrdohlavý ako mulica, takže nožnice sa mu k hlave nesmú priblížiť. Vlastne, teraz sa s ním doťahujem už iba ja a Lucia, ale za starých čias sa s ním hašterila celá rodina a najohnivejšia bola práve mama. Čo je trochu mätúce, pretože nám tvrdila, že si ho všimla pre jeho dlhé vlasy. Otec pracuje ako poľovník a svoju prácu miluje. Vždy tvrdil, že už ako dieťa chcel byť horárom.

Prešla som chodbou a kútikom oka som zbadala pohyb v našej izbe. Ustrnula som sa rozhodujúc či mám zutekať alebo zistiť, aký návštevník je v našej izbe. Nebudem klamať. Stále viac boj v mojej hlave vyhrávala možnosť zvrtnúť sa na opätku a utekať. Urobila som nesmelý krok vzad a zas som ho na chvíľu zbadala.

Kolieska v hlave sa mi odušu točili, až nakoniec došli k riešeniu.

Hurónsky som sa rozrehotala, až mi od smiechu začali slziť oči.

Nataša bola závislá od svojho pohľadu do zrkadla, lebo ako ona vraví – „Zrkadlo nikdy neklame.“ Preto ich rozvešala skoro na každé voľné miesto v našej aj tak preplnenej izbe.

Ten nečakaný návštevník v našej izbe som bola ja, konkrétne, môj odraz v zrkadle.

„Zrkadielko, zrkadielko, povedz mi, kto je najkrajší na Zemi?“ žartovne som sa spýtala zrkadla.

Ale to sa očividne odmietalo hrať, lebo po zadívaní sa do zrkadla som zalapala po dychu.

Môj odraz v zrkadle mal mierne rozstrapatené čierne dlhé vlasy, ktoré sa mierne vlnili až ku končekom a červenú tvár, ktorá inak bola bledá, pretože slnko ju veľmi ťažko sfarbilo domedena. A ak sa mu to podarilo, tak to bol malý zázrak. Tomuto bledému odrazu dávali farbu zlatohnedé oči, ktoré boli hlboko posadené v tvári. Nuž, ľudia predpokladali, že mám oči buď antracitové alebo čierne. Od únavy som ledva stála na nohách a malo to ešte aj ďalší sprievodný znak. Skrátka, tie moje tajomné oči, čo tajili ešte aj svoju farbu, sa každú chvíľu na moment strácali a mizli za nazeleno natretými viečkami.

Cestou do mojej časti izby, ktorá bola plná plagátov a makiet ľudských orgánov, mi pohľad padol na hŕbu papierov. Práca, čo som si doniesla na intrák. Prešla som popri nej ignorujúc tichý hlas v mojej hlave, čo mi šepkal – Ak ju urobím, budem mať v škole viac času pre seba.

Padla som na posteľ, v tom v čom som bola na túre a realita pre mňa prestala existovať.

Niekto mi raz vravel, že skutočná únava je vtedy, keď človek padne a spí. Ale ja som tomuto výroku neverila. Teraz to musím prehodnotiť.

2. KAPITOLA

Sníval sa mi taký čudný sen. Bola som vo svojej izbe, aspoň tak tá miestnosť vyzerala. Až na to, že všetok nábytok niekde uháňal. Nevidela som kde, keďže som bola otočená k opačnej strane izby. Spoza mňa vychádzalo svetlo, ktoré svietilo veľmi prudko, ale stále rovnako. Nepohaslo. Vedela som to, pretože som ho videla kútikom oka a už len tento nepriamy pohľad stačil na to, aby mi oči zaliali slzy.

Otočiť sa bola nadľudská úloha, ale nakoniec sa mi ju podarilo splniť.

Videla som pred sebou modrý vír, z ktorého presne v strede vychádzal lúč takého dokonalo bieleho svetla, že všetky farby vôkol seba zintenzívňoval. Vír mal rozdielne odtiene modrej farby. Kým jeho okraje boli bledomodré až azúrovo modré, stredu dominovali tmavé farby atramentovo modrej. Ale ani tieto neboli stopercentné, keďže farba modrej tmavla akoby s ubúdajúcim svetlom, pretože vír mal tvar valca. Ale na jeho koniec som nedovidela. Preto som si namýšľala, že nie je hlboký. Paradoxné a dosť čudné bolo, že ten silný dokonale biely lúč na dno víru nesiahal a nemohol ho osvetliť. Cítila som silný vietor, ktorý napĺňal celú izbu. Neviem ako, ale vedela som, že ten vietor súvisí s vírom a zároveň, že tlak je taký silný, že nakoniec zdvihne aj mňa a odveje ma bohviekde. Celý vír mi pripadal ako zapnutý gigantický vysávač, ktorý má za úlohu vyprázdniť našu internátnu izbu.

Všetky veci z mojej a Natašinej izby už zmizli v jeho útrobách. Ten tlak vetra prinútil vzlietnuť každú vec v mojej izbe a hádzal si ich do svojich obrovitánskych úst, akoby to boli nič nevážiace jednohubky.

Do vzduchu vzlietla aj moja taštička, ktorú som mala so sebou počas dnešnej túry. Už-už ma míňala, keď mi moja intuícia poradila chytiť ju. Natiahla som ruku po taške, ale tá ju tesne minula. Ťažko som si povzdychla, zmierená so stratou, keď som zacítila, že sa mi do prstov zachytil remeň tašky. Prudko som zaň potiahla a o pár sekúnd som tašku bezpečne zvierala v rukách.

Začala som cítiť, že už aj mňa to k ústiu víru nebezpečne ťahá. Rukou som bezmocne blúdila po stene, hľadajúc na nej nejakú puklinku, ktorej by som sa mohla zachytiť, v zúfalej snahe zabrániť víru vtiahnuť ma do svojho nikde nekončiaceho priestoru.

Márne.

Vír ma onedlho obral o väčšinu mojich síl a neľútostne ťahal od steny, mojej záchrannej siete. Zmobilizovala som aj posledné zvyšky svojich síl a celou váhou som sa zaprela do zeme. Vír bol, však, neúprosný a ťahal ma čoraz bližšie k sebe.

Totálne vyšťavená a bez ďalších zúfalých nápadov som sa mu nakoniec podvolila.

Letela som k víru, akoby som nič nevážila. Až som aj ja zmizla v jeho strede, a to dokonale biele svetlo ma obklopilo. Pred jeho silou som zavrela oči, ale to nepomohlo, teda som si ruky pritískala na oči, aby som to svetlo nevnímala. Nejaký čas som letela v absolútnom tichu a tme, ktorú som mala na svedomí ja, kým som sa osmelila a ruky stiahla z očí. Videla som len tmu, tak som otvorila oči, pripravená hneď ich znova zavrieť.

Ale nemusela som.

Obklopovalo ma mierne prítmie a ďaleko vzadu som videla ten dokonale biely lúč. Otočila som hlavu, lebo som čakala, kedy táto monotónna trubica víru skončí, ale za sebou som nevidela nič. Len drobnú bodku absolútnej čierňavy. Okolo mňa leteli rôzne veci, ktoré vyzerali, že sa so mnou každú chvíľu zrazia, no pritom leteli rovnakou rýchlosťou ako ja a bolo jedno aké sú veľké alebo ťažké. Načiahla som sa niekoľkokrát po nich, ale zakaždým som zistila to isté.

Boli odo mňa strašne ďaleko.

„To je divné. Kedy sa konečne zobudím?!“ spýtala som sa ničoty vôkol mňa, ale tá ostala aj naďalej skúpa na slovo.

V tomto beztiažovom stave som letela nekonečne dlho, až ma napokon nečinnosť omrzela a zacítila som túžbu vrátiť sa.

Modrý okraj diery bol odo mňa vzdialený len pár centimetrov. Skôr som to cítila, ako vedela. Natiahla som k nemu ruku, že sa ho chytím, ale moja ruka cezeň prešla ako cez vzduch.

Nič tu nedávalo zmysel.

Neplatia tu žiadne fyzikálne zákony, – kým som si to uvedomila, niečo sa zmenilo.

Začala som spomaľovať.

Myslela som, že už je koniec, ale veci okolo mňa leteli pôvodnou rýchlosťou a míňali ma. Nakoniec sa mi stratili z oči a ja som v tejto nekonečnej diere osamela.

Modrastá žiara víru ma obklopila a jej monotónnosť ma po hodnej chvíli vypľula do čiernej temnoty nevedomia.

3. KAPITOLA

Prebrali ma slnečné lúče, ktoré mi hladili tvár. Cítila som sa ako znovuzrodená. Po včerajšej únave nebolo ani stopy. Dokonalé ticho prerušovalo kde-tu trilkovanie vtákov.

Bolo to ako za starých čias, kedy sme dovolenkovali na chalupe. Chalupa stála pri lese, odkiaľ fúkal studený vetrík, ktorý chladil prehriate letné povetrie. Hocikedy som si so zavretými očami ľahla do trávy a počúvala zvuky lesa. Upokojovali ma.

Trilkovanie vtákov? Veď nie som na chalupe a pri našom intráku nie sú vtáky.

Roztiahla som viečka a zvrieskla som.

Ležala som na tráve. Ale nie pri našej chalupe u strýka, ani v svojej pohodlnej posteli v internátnej izbe, ktorú obývali dve mladé medičky. Vyskočila som na nohy a otočila som sa okolo vlastnej osi.

Nič.

Iba les, ktorý mi nebol ani trochu povedomý.

„Pokoj. To je len sen. Poštíp sa, bolesť cítiť nebudeš,“ rozprávala som sa sama so sebou ako idiot. Inštrukcie, ktoré som si dala, som poslúchla a poštípala som sa do ruky.

Skoro ma vystrelo, lebo bolesť som pocítila.

„Dobre... To nič... Len nepanikár! Asi máš úpal, a to sú len halucinácie.“

V mysli som dolovala znaky, podľa ktorých sa dá odlíšiť halucinácia od reality.

Spúšťačom halucinácií je napríklad únava, stres, hlad, smäd. Teraz, však, nepociťujem ani únavu, ani hlad, ani smäd. A stres mám kvôli skúškovému, mame, Lucii... Objekt, ktorý vnímame pred sebou, vnímame len pomocou jedného zmyslu. Ale ja vidím lúku, cítim trávu, počujem vtáčí spev...

Znovu som zvrieskla, pretože som si uvedomila, že to nie sú halucinácie.

Pohľadom som prebehla ešte raz po lese, v márnej snahe nájsť niečo povedomé. Lenže, okolo mňa boli len stromy. Asi smreky. Podľa môjho neskúseného posúdenia. Dokonca, na zemi nebolo vidno ani chodník.

„Kde to vlastne som? Aj tie vtáky znejú akosi inak.“

Nanovo som sa začala rozprávať sama so sebou, čomu by som sa za iných príčin vyvarovala, keďže to predznamenávalo duševnú poruchu.

Ničomu som nerozumela.

Okolie je mi neznáme. S tým už nič nenarobím. Tak zistím, či sa aj na mne niečo zmenilo, – do popredia v mojej hlave sa predrala rozumná časť, ktorá začala naozaj zisťovať škody. Na sebe som mala oblečené to, s čím som sa vykotila na posteľ. Kanady a nohavice s tričkom.

Buď rada za také oblečenie. Vieš si predstaviť ihličky do takéhoto terénu? A navyše, nie si sama, veď sú tu vtáčiky. Takýto oddych si už potrebovala. Vypnúť a nič nerobiť. Tak sa trochu teš! – chlácholila som sa v mysli a hľadala som svetlé body na tejto čudnej situácií.

Hlások v hlave, ktorý chcel z tejto čudnej situácie urobiť niečo dobré, som zatlačila do úzadia. Potrebovala som sa sústrediť a premýšľať.

Vydesená som hľadala logické aj nelogické odpovede na otázku – Ako som sa tu, dočerta, ocitla?

Čo ak je to nejaký blbý žart? – napadla mi druhá alternatíva, ako toto prebudenie logicky vysvetliť.

Síce, viem, že pár mojich spolužiakov je strelených, ale takéto niečo by neurobili, pretože to by chcelo stratégiu a prípravy. Čiže logické myslenie. A oni ho buď nemajú alebo je dlhodobo, v ich prípade, podvyživené. Ich najhorším žartom bolo, že sa so spolužiačkou ožrali. A chúďa dievča ráno na koberci našlo obrys mŕtvoly ako z nejakého krimifilmu. Išla sa spolubývajúcich spýtať, čo sa stalo. Tie ju však ignorovali a robili sa, že tam nie je. Dokonca, sa jej aj vyhýbali. Začali sa rozprávať o tej spolužiačke, čo ju ignorovali a hľadali odpoveď na to, prečo sa otrávila. Tá dotyčná to nevydržala a rozplakala sa. Jej kamošky ju hneď bežali utešiť. Vyklopili pravdu, že to bol žart na prvý apríl, a že ju nahrali na kameru. Chorý kanadský žartík.

Ak by toto spískali, museli by mi dať niečo do drinku alebo jedla. Ja som s nimi včera nikde nebola a ani som nič podozrivé nepila, ani nejedla.

Takže, aj táto možnosť je pasé.

Možno ten vír! – napadla mi ešte jedna možnosť.

To bol sen! Už prichádzam o zdravý rozum! – preľaknuto som zaúpela.

Bezradne som si sadla a nechala sa unášať vtáčím trilkovaním.

Neviem, prečo mi prišla na um prednáška môjho otca Petra o prežití v lese. Keď som mala desať, v škole sme dostali každý úlohu priviesť svojho otca, ktorý nám povie o svojom povolaní. Môj oco, strážca lesa, prišiel so mnou do triedy a ja som sa od hrdosti usmievala ako slniečko na hnoji.

Oco vtedy vravel – „Ak sa stratíte v lese a nablízko nie sú ľudia, musíte ísť stále na jednu svetovú stranu. Najlepšie na sever. Ten ľahko určíte pomocou pňov osamelých stromov, ktoré majú na severnejšej strane hustejšie letokruhy. Dá sa to, však, aj inak. Stromy, kamene aj pne sú na severnej strane obrastené machmi a lišajníkmi. Overiť si to môžete aj podľa mravenísk, ktoré sú takmer vždy na južnej strane, kvôli dopadu slnečných lúčov. Tráva v lete je tiež južnejšie od stromov suchšia a žltšia, a osamelé stromy majú na južnej strane dlhšie a silnejšie vetvy.“

Viem, nebol to najlepší prístup ako deti informovať, čo robiť, keď sa ocitnú samy v lese, ale ocko sa snažil. A mne to teraz pomôže.

Ako hovorila niekedy moja mama – „Stávať, slečinka! Dokedy tu chceš sedieť na riti?!“

Spomienka na rodičov ma napumpovala silou znova bojovať. Vzpriamila som sa, pripravená vyraziť.

Taška! – napadla mi spásonosná myšlienka.

Z pleca som zvesila béžovú taštičku, lacnú napodobeninu exkluzívnej tašky a všetko z nej som vysypala na zem. Čupla som si k vysypanej kôpke a začala som ju systematicky ukladať.

Peňaženka – to sa mi možno zíde, hoci v opustenom lese neviem ako.

Maľovačky – tak tie sú mi totálne nanič.

Poloprázdna fľaša – to akože fakt? Ale lepšie ako nič. Voda sa vždy zíde.

Jedlo – parádne. Toto a voda je fajn. Hoci tým jedlom je pár cukríkov, žuvačky, energetická tyčinka a hroznový cukor. Hroznový cukor som vždy so sebou nosila ako prvú pomoc proti únave, keďže sa rýchlo vstrebe do krvi a dodá telu energiu. To ma naučil môj učiteľ fyziológie.

Hygienické vreckovky a utierky – môžu byť na niečo užitočné.

Sprej na obranu – pre prípad núdze.

Papier a pero – načo mi tie budú?

Telefón – bingo! Ten som hľadala.

Celá nadšená a s veľkým úsmevom na tvári som odblokovala môj IPhone a...

Úsmev na tvári mi zmrzol a do očí vbehli slzy.

Žiaden signál.

Plná negatívnej energie som veci pozbierala a šmarila späť do tašky. Na počudovanie mi to zľahka pozdvihlo náladu.

No nie! Ty debilný krám! Čo už, telefón nemá signál, ale aspoň funguje. Slabá útecha, ale lepšie ako nič, – snažila som sa nájsť bielu škvrnu na čiernom liste.

Dobrá nálada niekam odišla a ja som skormútene bacla na trávu. Vyprchali moje sily a všetko šlo do hája.

Privrela som oči a čakala som, kým ma vykúpi čierno-čierna ničota.

Lenže, tá sa rozhodla štrajkovať a ja som dostala facku aj od svojej únikovej cesty.

Po dlhom vzdychu som sa zdvihla a rozhýbala som sa za výdatnej pomoci nejakej sily, ktorá mi nedovoľovala vzdať sa. Ledabolo som kládla nohu pred nohu a šla som rovno za nosom.

Po hodnej chvíli bezcieľneho kráčania zo mňa opadla depka a ja som sa zastavila. Hľadala som aj tu niečo známe, čo by mi napovedalo, kde to, dočerta, som.

Zas bezúspešne.

Z tašky som vytiahla mobil a zadívala som sa na ukazovateľ signálu.

Zas bezúspešne.

GPS toto miesto nemalo načítané a internet tu nefungoval.

Taká inteligentná mašinka, plná všelijakých aplikácií, ale vypovedá poslušnosť, keď ju najviac potrebujete.

Znova som sa poobzerala vôkol seba a zrak mi padol na jeden strom.

Bol nádherný aj napriek svojmu hendikepu. Ba, povedala by som, že ho využil vo svoj prospech. Krásny a majestátny. Asi do neho udrel blesk, ale ešte sa celkom nespamätal, lebo sa snažil znova spojiť svoj rozčesnutý kmeň v jedno. Pretekala okolo neho malá bystrinka a jeho jedna polovica jej začínala tvoriť neusmerňované kaskády. Na druhej polovici rástli šišky a zbadala som aj vtáčie hniezdo. Vyzeralo to tak krásne a prirodzene zároveň.

V bystrinke som si naplnila už prázdnu fľašu. Omočila som si v nej aj tvár, lebo slnko neznesiteľne pražilo. Dokonca, ma líca a ruky pálili a mňa, paradoxne, teraz slnko opálilo. Zázrak.

Rozhodla som sa trochu si tu oddýchnuť. Ukryla som sa pred slnkom do tieňa. Slnko pražilo, akoby bolo leto a ja som bola nútená zbavovať sa vrstiev oblečenia. Všetko som si, však, poctivo uviazala okolo krížov, lebo som netušila, čo za prekvapenie ma tu zastihne. Rozmýšľala som, či aj tu je začiatok mája, ako v mojom svete. V tom normálnom.

Sedela som bez pohnutia. Po hodnej chvíli na lúčku, asi dvesto metrov odo mňa, vyšiel roztomilý, huňatý zajko a usilovne okolo seba vetril. Oči uprel na moment aj na mňa, ale asi došiel k záveru, že z mojej strany mu nič nehrozí, ak ostanem tam, kde som, lebo svoju pozornosť presunul na veveričku, ktorá si usilovne čistila svoj príbytok. Po chvíli prieskumu sa stratil v nore, ale hneď na to sa z nej opäť vynoril aj s piatimi malými ušiačikmi. Zrejme jeho potomstvo. Drobizg sa sprvoti okolo neho neposedne tmolil, ale netrvalo dlho a už sa po sebe váľali a naháňali.

Bolo to také roztomilé a nemohla som sa ubrániť úsmevu. Pochopila som, že musím ísť ďalej. Zdvihla som sa a poslednýkrát som sa zadívala na zajace. Lenže, lúka bola prázdna. Môj náhly pohyb ich asi vyľakal a bežali sa skryť do bezpečia nory.

Našla som sever. Využila som otcove rady a šla som tade. Napredovala som stále po určenom smere a zbadala som ďalší rozčesnutý strom, ale neprikladala som tomu váhu. Slnko padalo čoraz nižšie k obzoru a mne začínali v bruchu hrať muzikanti večerné predstavenie. Nevšímala som si to a šla som ďalej.

„The club isn’t the best place to find a lover/ So the bar is where I go/ Me and my friends at the table doing shots drinking fast and then we talk slow/ you come over and start up a conversation with just me and trust me I’ll give it a chance now…“ začula som tichý hlas, ktorý akoby niečo spieval, lebo to malo rytmus. Tá pesnička mi bola povedomá. Bola to Shape Of You od Eda Sheerana. Ale hlas mi nebol vôbec známy.

Poobzerala som sa okolo seba, či niekde niekoho nezazriem. Nič. Ani živej duše.

Pár sekúnd som uvažovala, kým mi docvaklo, že to spievam ja. Dlho som neprehovorila, preto môj hlas znel tak divne.

Po tomto ukľudnení som začala znova spievať. „The club isn’t the best place to find a lover/ So the bar is where I go/ Me and my friends at the table doing shots drinking fast and then we talk slow/ you come over and start up a conversation with just me and trust me I’ll give it a chance now/ Take my hand stop, put van the man on the jukebox and then we start to dance/ And now I’m singing like/ Girl you know I want your love/ Your love was handmade for somebody like me/ Come on now follow my lead/ I may be crazy don’t mind me/ Say boy let’s not talk too much/ Grab on my waist and put that body on me/ Come on now follow my lead/ Come come on now follow my lead/ I’m in love with the shape of you/ We push and pull like a magnet do/ Although my heart is falling too/ I’m in love with your body/ Last night you were in my room/ And now my bed sheets smell like you/ Every day discovering something brand new/ I’m in love with your body…“

A tu strom.

Rozčesnutý.

Raz náhoda, dvakrát zhoda okolností, trikrát podozrivé, – staré rodinné porekadlo a možno aj motto.

Uvedomila som si, že blúdim dokola.

Zlosť v mojom tele dosiahla nevydržateľné maximum. Aby som si uľavila, kopla som celou silou do kmeňa rozčesnutého stromu.

Výsledkom bola len intenzívna bolesť v palcoch na nohe.

Stratila som sa a vidna bolo stále menej. Navyše, hlad a smäd sa nedali už ignorovať a mne ubudlo z mojich skromných zásob.

A depka sa vrátila.

Neostávalo mi nič iné, našla som si, podľa mňa, bezpečné miesto a ľahla som si. Nohy ma boleli, akoby som zdolala maratón a nemala som pochýb o tom, že ma zajtra navštívi teta svalovica.

Ležala som v tráve a dívala som sa, ako sa zapaľujú hviezdy na nočnej oblohe. Napadlo mi, že nevidím večernicu. Ale aj tak mi pohľad na ne vyrážal dych.

Žblnkot bystrinky a cvrlikanie svrčkov ma učičíkali a ja som spala spokojne ako batoľa.

4. KAPITOLA

Uprostred noci som sa prebrala na tiché šúchanie a praskanie, ktoré mi prenikli až do sna.

Otvorila som jedno oko a hneď som musela odvrátiť zrak. Usilovne mi do neho svietil veľký mesiac, ktorý bol v polovici svojej cesty.

Rozmýšľala som, čo ma to prebralo, ale všade vôkol mňa vládlo ticho.

Pretočila som sa na druhý bok, ako medveď v polovici zimy. Chystala som sa znovu na spánok.

PRASK!

Ten zvuk, hoci bol tichý, ma vydesil. Vystrelila som do sedu a pohľadom som prečesávala okolie.

Super! Najprv sa ocitnem bohviekde! Potom sa stratím! A teraz aj na mňa niečo zaútočí?! Keď nájdem toho, kto má toto na svedomí, tak ho zabijem! – vyhrážala som sa neviditeľnému dôvodu tejto komédie.

Zbadala som len trepotajúci sa chumáč trávy.

Asi vietor zafúkal a dal sa do pohybu, pričom narobil hluk, – uvažovala som, snažiac sa vymyslieť dôveryhodný argument, ktorý by spomalil cval môjho srdca.

Upokojovanie prestalo účinkovať, keď som medzi stromami zbadala dva malé svetlé body.

Zvrieskla som.

Už ani neviem koľkýkrát som za tieto dni takto zvrieskla, ale bola som si istá, že nemám ďaleko k vykričaniu si hlasiviek.

Šibla som pohľadom na miesto, kde som zazrela záblesk očí.

Nič.

Iba prítmie...

Zimomriavky mi behali po chrbte a očami som nepokojne kmitala.

Z každej strany ku mne doliehali zvuky.

Koľko z nich bolo skutočných a koľko som si vyfantazírovala, to neviem, ale bolo mi to úplne jedno.

Nasilu som sa upokojila, tým že som v mysli rátala do päťdesiat. Túto techniku ma naučila mama pred mnohými rokmi, keď som bola malá a bála som sa ísť k lekárovi, mama mi poískala vlásky a prikázala mi rátať do päťdesiat. A tak som rátala.

Jeden, dva, tri...

Upokojovalo ma to.

Fungovalo to aj teraz.

Dorátala som a zvuky razom utíchli. Ešte som to pre istotu aj skontrolovala, ale nech som oči napínala, ako som chcela, nič som nezachytila. Táto osamelosť ma tak potešila, až ma to vyviedlo z mieri. Ale len mierne, lebo pocit upokojenia a spokojnosti to neprevážilo.

Pochopila som, že v tom mala z veľkej časti prsty moja vybičovaná fantázia.

Ale predsa som sa pre niečo zobudila, no už som to neriešila. Spolu s informáciami, ktoré som pokladala za nedôležité, som túto myšlienku odsunula, aby mi nezavadzala.

Spokojne som si ľahla a o chvíľu som sa už pridala k návštevníkom snovej krajiny.

5. KAPITOLA

Na tretí deň v tejto neznámej divočine som vstala celá dolámaná a ubolená. Na príhodu z noci som si ani nespomenula.

Skromné raňajky tvorili moje posledné zásoby jedla a vody. Hoci s vodou to nebol až taký problém, lebo vodu som si mohla pokojne nabrať, aj keď som nevedela či je tá voda čistá a nezávadná. Ale keď je človek smädný, tieto úvahy sú úplne zbytočné.

Pobalila som svoj skromný majetok a pokračovala som v bezcieľnom blúdení.

Bolo mi úplne jedno, kde je sever a aj kde som ja.

Do kroku mi čvirikali vtáky.

Hlad, svojho najväčšieho nepriateľa, som ignorovala. Skôr ma trápil smäd. Už som vydruligala celú vodu, ale smäd som tým neuhasila.

Vyčerpaná som si sadla do tieňa, ktorý poskytovala mohutná koruna stromu. Slnko pálilo a neznesiteľné teplo mi na nálade nepridávalo. Tiekli po mne pramienky potu a vlasy mi už zvlhli. Neznesiteľná horúčava.

Pohľad mi padol na jazierko. Bolo by nádherné skočiť doň, nech ma chladná voda osvieži.

Ale, žiaľ, nebola a nemohla som si byť istá, že je skutočné. Neviem, čo je na tomto mieste reálne. Veď aj existenciu tohto miesta považuje časť mojej mysle ešte stále za halucináciu, hoci som to rozumne vyvrátila. Ale možné je aj to, že už nemôžem veriť ničomu, na čo racionálne prídem.

Šibe mi asi. Takto nesmiem premýšľať, lebo mi z toho naozaj prepne! Jednoducho si overím, či to jazero je skutočné alebo nie, – plná beznádeje a s tichou modlitbou som k nemu došla a načiahla ruku.

Bolo skutočné!

Aspoň je jedno isté. Zatiaľ mi nepreplo.

Uhasila som si páliace hrdlo a radostne som sa v ňom čľapkala.

„Toto je nočná mora! Čo som komu urobila, že ma, Bože, takto tresceš?!“ vykríkla som. Hlas, ktorý vychádzal z mojich úst, mi znel cudzo a čudne, akoby niekto prechádzal po kuse železa brúsnym papierom.

Znova.

„Počul si to?“ začula som zrazu niečí hlas, ktorý reagoval na moju otázku. Skoro ma kleplo, lebo som nečakala, že v tejto mojej súkromnej nočnej more niekto bude.

Musím priznať, že som bola zvedavá komu ten hlas patrí. Hlas to bol jemný, akoby dievčenský. Nie dieťaťa, ale ešte ani dospelej ženy. Prezrádzal, že dotyčný má autoritu, pretože ju bolo jasne počuť v spôsobe vyslovenia.

Vydesila ma prítomnosť iných ľudí, viac ako som si bola ochotná priznať. Už som si zvykla na samotu a po iných ľuďoch som prestala túžiť. Nevedela som, kto to je a ani čo so mnou urobia, ak ma chytia.

Doma, teda tam, kde som žila pred touto čudnou story – Nazývam to story, lebo neviem, čo to je a ako to pomenovať. Ráno som tomu dala tento názov; – mi spoločnosť iných nevadila, ale zase som ju ani nevyhľadávala.

Ďalšou otázkou bolo, či sú tu nechcene ako ja alebo ja som sa ocitla na ich piesočku.

Podvedomý pocit mi našepkal, že sa mám ukryť.

Vopchala som sa do neďalekých kríkov. Ani som nedýchala, aby ma pohyb krovia neprezradil. Ruku som si tlačila k ústam v snahe stlmiť vyčerpané fučanie, ale aj ublížené jojkanie. Kríky mali ostré tŕne, ktoré mi nemilosrdne driapali pokožku.

Napla som uši a zachytila som tiché klop-klop, ktoré po chvíli ustalo. Moji prenasledovatelia, či čo už boli, sa vzďaľovali.

Nesmelo som vystrčila hlavu z kríkov, pripravená stiahnuť sa znovu do úkrytu, ak sa mi situácia nebude pozdávať.

Vzduch bol našťastie čistý.

Vynorila som sa z kríkov celá spotená, lepkavá a mokrá. V ovzduší som cítila zvláštnu arómu, ktorá mi, však, bola odniekiaľ povedomá. Ale spomienka na jej zdroj bola klzká ako úhor a stále mi unikala. Až keď mi niečo mokré a červené kvaplo na ruku, spomienka sa poddala.

Krv!

Moje maľovačky, konkrétne zrkadielko, boli zrazu užitočné. V zrkadielku som si preskúmala tvár a usúdila som, že nie som smrteľne zranená. Moja vždy upravená a dokonale čistá tvár bola samý škrabanec a modrina. Poutierala som sa. Je zaujímavé, že som maľovačky považovala za neužitočnú vec. Ani vo sne by mi nenapadlo, že ich tu, v tejto story, využijem.

Prekvapilo ma, keď som na tvári zacítila vetrík. Čím som šla ďalej, tým bol silnejší, ale nie tak, aby bol nepríjemný. Vetrík príjemne ochladzoval rozpálenú krajinu a dával vzduch do pohybu, vďaka čomu bol dýchateľnejší.

Stŕpla som ako zviera, lebo vietor ku mne privial hlasy a...

A vôňu polievky.

Môj hlad sa prebral k životu a ja som cítila v prázdnom žalúdku kŕče. Inštinkt na mňa vrieskal, nech utíšim za každú cenu hlad. Šla som ako námesačná za vôňou. Moje telo preplo na autopilota a rútila som sa k zdroju úžasnej vône.

Predo mnou sa vynoril kopec a za ním bol zdroj tej úžasnej vône. Pozvoľne som zrýchlila a vrchol kopca som už mala na dosah. V skutočnosti to nebol kopec, ale len kopček. Hoci mne sa zdal velikánsky, vzhľadom na moje ubúdajúce sily. Už-už som prebehla za kopec k polievke, keď som vyhrala nad vlastným telom a začala som ho zase ovládať.

Za kopčekom som zbadala tábor plný ľudí. Zviezla som sa na všetky štyri a pozerala som sa na tábor. Stáli tam asi štyri stany. Aspoň to tak vyzeralo. Veľké nafúknuté elipsoidné objekty šedej farby so zelenými maskovacími škvrnami. V strede tábora bolo ohnisko s trojnožkou, z ktorej sa šírila tá úžasná vôňa. V malých hlúčikoch som zaregistrovala asi tucet postáv.

Tí ľudia vyzerali zvláštne. Boli rôznej výšky aj proporcií. Polievku miešala bacuľatá postava, taká okrúhla, že kľudne sa za ňu mohli skryť dvaja ľudia a nebolo by ich vidieť. Všetci mali na sebe voľné nohavice a obtiahnuté tričká neurčitej farby. Od hlavy po päty pôsobili, akoby chceli splynúť s prostredím.

„Musím si vymyslieť plán,“ zamrmlala som si, pričom som si dávala pozor, aby nechcené uši nezačuli môj hlas.

Najbližšie pri mne stála dvojica.

Hnedovlasý chlapec s detskou tvárou a s takými svalnatými rukami, že by sa za ne nemusel hanbiť ani prvotriedny kulturista. Oproti nemu, chrbtom ku mne, stála nízka postava. Chlapec naraz natiahol ruku, asi niečo svojmu druhovi ukazoval. Ten sa otočil a ja som zalapala po vzduchu.

Druhým z dvojice bolo dievča. Chudá, samá ruka samá noha, s kučeravými havraními vlasmi. Jej tvári dominovali veľké sivé oči a umne vykrojené večne sa usmievajúce pery.

„Linda!“ tíško som vykríkla.

Privrela som oči a ocitla som sa na úplne inom mieste.

Stála som v bielej nemocničnej chodbe a kráčala som k pootvoreným dverám. V izbe bolo sterilne čisto a bolo cítiť typický nemocničný zápach. Dezinfekciu. Dominovalo jej lôžko, vedľa ktorého stál nočný stolík plný pohľadníc, ktoré mali za cieľ informovať dotyčného, že vám chýba, a že ho máte radi. Steny boli plné prístrojov od výmyslu sveta, ktoré monitorovali životné funkcie. Medzi pípaním prístrojov som zreteľne počula pravidelné nádychy a výdychy.

Na posteli ležalo to isté dievča ako to, ktorému chlapec zápalisto niečo ukazoval. Dievčatko, však, bolo bledé a na prvý pohľad bolo jasné, že sa nemá dobre. Na vankúši, vedľa jej hlavy, si hovel čierny plyšový macko, ktorý v labkách zvieral veľké červené srdiečko. Toho macka som jej dala ja, keď si zlomila nohu. Ako bolestné, aby som ju trochu rozveselila. Naháňala sa s Luciou po dome, keď sčista-jasna zaznel rachot. S rodičmi sme bežali ku schodišťu, odkiaľ sa ozývali slabé vzlyky. Rozpľaštená na dlážke pod schodmi ležala Linda a mala pravú nohu v grotesknom uhle. Lucia svätosväte prisahala, že to bola nehoda. Linda sa potkla o koberec a letela dole schodmi. Lucia sa ju snažila zachytiť, ale bola príliš pomalá.

Moja mladšia sestra mala len trinásť rokov a už zomierala. Linda svoj boj s leukémiou prehrávala a o šesť mesiacov odišla na lepšie miesto.

Pamätám si, ako som vtedy ronila krokodílie slzy. Linda bola najmladšia v mojej rodine. Vždy usmiate a milé dievčatko sa stalo slniečkom našej rodiny. Jej odchod nás uvrhol do temnej priepasti, z ktorej sme sa pomaly drali von. Všetci okrem mamy. Mama na Linde lipla. Bol to jej miláčik. Stále to neprekonala. A neverím tomu, že to niekedy prekoná.

„Linda! Ako to, že si tu?!“ opäť som skríkla a v tom výkriku bolo cítiť moju bolesť nad stratou milovanej sestry, ktorej verná kópia stála len pár metrov odo mňa.

Všetky pohľady sa v momente upreli na mňa.

Moje telo sa prebralo k životu a začalo pumpovať do krvného obehu enormné množstvo adrenalínu. S búšiacim srdcom som sa stočila a začala upaľovať dole vŕškom.

Dve postavy mi nadbehli, takže som nemohla bežať vpred. Ešte k tomu, som nemohla ani zastať alebo odbočiť, lebo moji prenasledovatelia mi stúpali na päty.

Spanikárila som.

Chcela som zastaviť, ale to tiež nešlo. Zotrvačnosť ma poháňala ďalej a ja som sa rútila v ústrety postáv.

Celou silou som do nich vpálila a všetci sme sa ocitli na zemi.

Pád bol tvrdý. Na sekundu mi vyrazilo dych, ale našťastie som ho vzápätí našla. Hoci sa o tom dá polemizovať, pretože som relatívne mäkko pristala. Padla som na dve postavy. Obe boli mužské. Teraz som ich lepšie videla.

Mojich prenasledovateľov očividne vývoj situácie prekvapil, lebo ostali ležať na mieste. Hľadela som na nich a oni na mňa. Nič však nerobili, iba bezradne a akosi stratene po sebe pozerali.

Zrazu mi niekto položil ruku na ústa...

Automaticky som sa začala brániť.

Spolu s Evkou, mojou ďalšou spolužiačkou, sme počas prvého a druhého semestra na univerzite absolvovali kurz sebaobrany. Keďže mesto počas noci sa stávalo nebezpečným, zdalo sa nám to ako dobrý spôsob, ako zabrániť zbytočnému riziku.

Útočník prišiel zozadu a nečujne. Ani som netušila, že sa niekto ku mne blíži, kým som neucítila jeho ruky. Snažila som sa ho udrieť lakťom do brucha alebo kopnúť do nohy. No, on moju reakciu očakával. Ruky mi vykrútil za chrbát a druhou rukou mi tlačil na ústa.

Profík?!

Pochopila som, že som prehrala a prinútila som svaly uvoľniť sa.

Môj protivník nečakal túto moju reakciu a pustil ma. Zarazila som sa, lebo čo iné mi v tejto situácií zostávalo. Nechápala som tomuto čudnému zvratu, ale rozhodla som sa ho využiť.

Toto bola tiež rada môjho učiteľa. Ale nie fyziológie, ale anatómie. Vravel, že by sme si mali brať príklad z niektorých zvierat, lebo tie v situácií, keď im ide o život, ochabnú alebo hrajú mŕtvolu. Tvrdil, že by človek nepotreboval sebaobranu. Značne kontroverzná teória a nie vždy využiteľná. Teraz však pomohla.

V sekunde som sa k nemu otočila.

Bolo to dievča. Krátke blond vlasy jej vytvárali okolo hlavy aureolu a zelené oči hľadeli bystro a mierne nahnevane. Tipovala som jej okolo dvadsaťpäť.

Nikam som sa nezberala. Pochopila som, že moja šanca na útek už dávno prefrčala okolo.

„Prečo na nás útočíš?!“ pýtala sa ma nahnevaným šepotom. Ten hlas som okamžite spoznala. Už som ho počula. Vtedy vo mne vyvolal zvedavosť aj strach. Teraz len strach.

„Ja útočím?!“ hystericky som zvrieskla. Viem, mala som sa ovládať, ale bola som vydesená, hladná a unavená. Hneď ako som to povedala, uvedomila som si, že táto epizódka bola vyvolaná mnou. Takže to bola zväčša moja vina.

„Šibe ti?! Chceš aby ťa Vojaci začuli?“ snažila sa ma utíšiť.

„O čom to trepeš?“ nechápala som.

Dievča mnou prudko zatriaslo.

„Teraz, pre zmenu, šibe tebe? Nejaká si agresívna. Nezdá sa ti?“ vyvalila som na ňu oči. Nechápala som o čo jej ide.

Viem, že moja rekcia v danej situácií nebola primeraná, lenže ja som v podstate zbabelec, čo radšej utečie. Brániť sa viem, ale obranu používam len v nevyhnutných prípadoch. A aj to sa len bránim, neútočím. Ale na druhej strane sa ani nebránim neprimerane. Popravde, aby som zaútočila, musí byť situácia riadne vyhrotená, inak zastrašujem len rečami.

„Lii, nechaj ju. To bude nervové zrútenie. Je to tu na dennom poriadku. Hneď jej ja pichnem antisérum,“ vysvetlil jej chalan, čo k nám prišiel zozadu. Bol to ten, čo sa zhováral s Lindou.

Nezavadil o mňa ani pohľadom.

Nahnevalo ma to, ale keď som videla, ako na ňu hľadí, všetko som pochopila.

Neopätovaná láska...

Viem, ako sa musí cítiť. Dlho som bola do môjho bývalého potajomky rachnutá. Potom sme sa dali nejako dokopy. Toto šťastie nám vydržalo polroka, kým som nezistila, že ma podvádza.

Šla som s partiou zo školy osláviť úspešný zápočet. Vošli sme do cukrošky, keď ma Erika – vysoká hnedovláska, čo mala nos večne v knihách – upozornila, že tu videla Patrika. Po dlhšom hľadaní som ho našla. Sedel v kúte a nebol ani zďaleka sám. Môj frajer, elegantný ako vždy, práve dával nejakej blondínečke v cukrárni lekciu francúzštiny. Ani neviem, ako som zachovala pokoj a odišla z tade. Neskôr v jeho izbe som sa ho spýtala na tú babenku. Povedal mi, že nemám hysterčiť, a že to bola kamoška. Strelila som mu facku a tresla dvermi. Tak sa skončia moja neslávne známa romanca.

Lii sa na neho pozrela a jej pohľad sa pýtal – Ako si tým môžeš byť taký istý?

Chlapca jej nevrlosť nevykoľajila a začal zo seba sypať – „Medzi príznaky nervového zrútenia patrí: nepokoj, úzkosť, vysoký krvný tlak, napäté svaly, vlhké ruky, chvenie, závraty, paranoja a apatia.“

„Výborne, génius. Ale na halucinácie si zabudol,“ doplnila som ho hlasom plným irónie.

Chlapec mi venoval začudovaný pohľad. Nevedel, čo má robiť či namietať alebo byť ticho.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA