Michael Herr

Depeše

Preklad: Peter Tkačenko

Prekliati reportéri

Absynt 2019

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 1960, 1968, 1970, 1977 by Michael Herr

All rights reserved

Cover Art © Pavlína Morháčová

Translation © Peter Tkačenko

ISBN 978-80-8203-099-3

Publikáciu z verejných zdrojov podporil

Fond na podporu umenia

Nádych

Na stene môjho saigonského bytu visela mapa Vietnamu, a niekedy, keď som sa neskoro v noci vrátil do mesta, som bol taký unavený, že som sa ledva zmohol vyzuť si čižmy, ležal som na posteli a díval som sa na ňu. Tá mapa bola hotový zázrak, najmä teraz, keď nezodpovedala skutočnosti. Po prvé, bola poriadne stará. Pred dlhými rokmi ju tam nechal niektorý z predchádzajúcich nájomníkov, pravdepodobne Francúz, pretože bola vyrobená v Paríži. Po rokoch vo vlhkej saigonskej horúčave sa papier v ráme zošúveril, takže zobrazené krajiny pripomínali zvlnený závoj. Vietnam bol rozdelený na bývalé teritóriá – Tonkin, Annam a Kočinčínu, a na západ od Laosu a Kambodže ležalo kráľovstvo Siam. Je to stará mapa, vravieval som návštevám, veľmi stará mapa.

Keby sa mŕtva zem vedela vrátiť z minulosti a strašiť, tak ako to robia mŕtvi ľudia, dokázala by moju mapu označiť ako AKTUÁLNA a spáliť všetky ostatné mapy, ktoré sa používali od roku 1964, ale spoľahnite sa, že nič také sa nechystalo. Písal sa koniec roku 1967 a ani tie najpodrobnejšie mapy toho už veľa neprezrádzali. Čítať z nich bolo ako čítať z tvárí Vietnamcov a to pripomínalo snahu vyčítať niečo z vetra. Vedeli sme, že väčšina informácií sa dá používať flexibilne, že rôzna pôda rozprávala rôznym ľuďom rôzne príbehy. Zároveň sme vedeli, že už roky tu nie je žiadna krajina, ale vojna.

Velenie nám v jednom kuse vravelo o boji s jednotkami Vietkongu, že boli vyhladené, lenže o mesiac sa opäť objavili v plnej sile. Nebolo na tom nič strašidelné, ale keď sme sa na územie Vietkongu vydali my, zvyčajne sme ho obsadili natrvalo, a keď sme ho aj neudržali, aspoň bolo vidieť, že sme tam boli. Koncom svojho prvého týždňa v teréne som sa zoznámil so spravodajským dôstojníkom veliteľstva 25. divízie v Cu Chi, ktorý mi najprv na mape a potom z vrtuľníka ukázal, čo urobili s lesmi Ho Bo – s vyhladenými lesmi Ho Bo. Porátali sa s nimi obrovské rímske pluhy, chemikálie a dlhotrvajúci, pomalý oheň. Spoločne vymazali stovky akrov obrábaných plantáží a divého lesa, čím „nepriateľa pripravili o vzácne zdroje a úkryt“.

Už takmer rok bolo jeho povolaním informovať ľudí o operácii: korešpondentov, kongresmanov na návšteve, filmové hviezdy, prezidentov korporácií, dôstojníkov z polovice armád sveta, a stále to prežíval rovnako. Akoby ho to udržiavalo mladého, jeho nadšenie vyvolávalo dojem, že vypisuje dlhočizné listy domov manželke. O tom, že keď máte správne zručnosti a nástroje, je to vidieť. A aj keď v nasledujúcich mesiacoch „významne“ vzrástla početnosť nepriateľských aktivít v oblasti vojnovej zóny C, aj keď sa americké straty zdvojnásobili, a potom sa opäť zdvojnásobili, môžete vziať jed na to, že nič z toho sa neudialo v lesoch Ho Bo...

I

Pred odchodom do noci ste od zdravotníkov dostali tabletky, po dexedríne vám páchlo z úst, ako keď nadlho zavriete hady do krčaha. Nikdy som ich nepotreboval, stačil mi najmenší kontakt, alebo niečo, čo znelo ako kontakt, a bol som naspídovaný až nad hlavu. Kedykoľvek som začul čokoľvek mimo nášho úzkeho zomknutého kruhu, takmer som vyskočil a dúfal som, že som to, pre boha živého, nepočul len ja. Niekoľko rán do tmy kilometer od nás a zvieralo mi hruď, akoby mi na prsiach sedel slon, a ťahal som kyslík z päty. Keď som v džungli zbadal pohyblivé svetielko, prichytil som sa, ako si popod nos šepkám, „Na toto nie som pripravený, na toto nie som pripravený.“ Vtedy som sa rozhodol, že to nechám tak a po nociach budem robiť niečo iné. Nechcel som chodiť von ako noční útočníci alebo prieskumné jednotky v hĺbke nepriateľského územia, ktoré sa zakrádali v okolí táborov Vietkongu alebo pohyblivých kolón Severovietnamcov. Vedel som, že na to nemám, a nezostávalo mi iné, len sa s tým zmieriť. Tak či onak, tabletky som si šetril na neskôr, na Saigon a príšerné depresie, ktoré som tam prežíval.

Poznal som istého prieskumníka zo 4. divízie, ktorý tie tablety hltal po hrstiach, z pravého vrecka tigrovanej uniformy vyberal za hrste stimulátorov, z ľavého zasa sedatív, tie prvé mu mali pomôcť presekať si v džungli chodník a tie druhé, aby sa po ňom odvážil pustiť. Povedal mi, že keď si ich dobre namixoval, videl džungľu po zotmení ako cez prístroj na nočné videnie. „Mám s nimi lepší prehľad, to sa musí uznať.“

Práve absolvoval svoj tretí turnus. V roku 1965 ako jediný zo svojej čaty v rámci 1. aeromobilnej jazdeckej divízie prežil bitku v údolí Ia Drang. O rok nato sa vrátil ako člen Špeciálnych síl a v jedno ráno sa po prepadnutí skryl pod mŕtve telá svojich kamarátov, zatiaľ čo chlapi z Vietkongu chodili hore-dolu a pre istotu ich prebodávali nožmi. Vzali im výzbroj a výstroj, vrátane baretov, a nakoniec so smiechom odišli. Potom už preňho neprichádzalo do úvahy nič iné ako prieskumné jednotky.

„Jednoducho už sa neviem zaradiť do života,“ povedal mi. Vraj keď bol naposledy doma, celý deň posedával v izbe, občas vystrčil z okna hlaveň loveckej pušky a sledoval ňou okoloidúcich ľudí a autá, až kým sa všetko, čo vnímal, nesústredilo na pocit v končeku prsta na spúšti. „Moji fotrovci z toho boli poriadne zmagorení,“ povedal mi. Lenže z neho boli ľudia zmagorení dokonca aj tu.

„Čo si, prepáč, ale na mňa je až moc vyšinutý,“ povedal mi jeden chlap z jeho jednotky. „Stačí sa mu pozrieť do očí a hneď vidíš, z čoho mu tak jebe.“

„Presne, ale musíš to urobiť tak, aby si to nevšimol,“ dodal ktosi ďalší. „Si píš, že nechceš, aby ťa pri tom pristihol.“

Ibaže on ako keby na to v kuse striehol, s otvorenými očami tuším aj spal, a aj tak som sa ho bál. Zmohol som sa len na jeden rýchly pohľad, z ktorého som mal pocit, ako keby som sa díval na dno oceánu. Nosil zlatú náušnicu a čelenku, ktorú si urobil z útržku parašutistickej kamufláže, a keďže mu nikto nepovedal, že by si mal ostrihať vlasy, padali mu pod plecia, kde zakrývali hrubú fialovú jazvu. Ani len na základni sa nepohol na krok, ak nemal pri sebe aspoň štyridsaťpäťku a nôž, a pretože som nechcel nosiť zbraň, považoval ma za čudáka.

„Oslovil vás už nejaký reportér?“ spýtal som sa ho.

„Tých mi treba ako mŕtvemu kabát,“ odvetil. „Nič osobné.“

Povedal mi však bohovskú historku, na vojenskú historku bola taká prostá a zároveň veľavravná, že mi trvalo rok, kým som ju pochopil.

„Jedna hliadka sa vybrala na kopec. Vrátil sa jediný chlap. Skôr ako nám stihol povedať, čo sa stalo, bolo po ňom.“

Čakal som na zvyšok, ale očividne skončil. Keď som ho poprosil o vysvetlenie, čo sa stalo, ľútostivo sa na mňa pozrel ako na úbožiaka, akože by musel byť padnutý na hlavu, aby plytval čas rozprávaním historiek niekomu takému sprostému, ako som ja.

Tvár mal celú zmaľovanú na nočné expedície, vyzeral ako nejaký prelud, bol pravým opakom druhého extrému, tých zmaľovaných tvárí, čo som len pred niekoľkými týždňami vídaval v San Franciscu. V nasledujúcich hodinách stál v džungli bez výrazu, zvuku či pohybu, akoby bol strom, a boh chráň jeho nepriateľov, ak ich nebolo aspoň za pol čaty. Bol to dobrý zabijak, jeden z našich najlepších. Chlapi z jeho tímu postávali pred stanom, držali sa bokom od ostatných jednotiek, ako prieskumníci mali vlastnú latrínu a mimoriadne prídely mrazom sušeného jedla, vojenskej delikatesy rovnakej kvality, akú predávali v amerických obchodoch Abercrombie & Fitch. Keď okolo nich cestou do jedálne alebo naspäť kráčali príslušníci bežných jednotiek, mali chuť sa ich strániť. Akokoľvek sa v boji zocelili, v porovnaní s členmi prieskumných jednotiek vyzerali ako neviniatka. Keď sa tím zhromaždil, vybral sa dole kopcom k pristávacej dráhe, prešiel cez ňu a zamieril do lesov.

Už som sa s tým chlapom nikdy nerozprával, ale videl som ho. Prieskumníci sa vrátili na druhý deň ráno, viedli so sebou zajatca, oči mal previazané šatkou a lakte spútané za chrbtom. Nepochyboval som, že priestory prieskumnej jednotky boli počas výsluchu neprístupné, a tak či tak som už na pristávacej dráhe čakal na vrtuľník, ktorý ma mal odviezť.

„Hej, chalani, čo ste zač, nie ste zabávači, ktorých nám sem posielajú z USO? Reku, asi ste zabávači, keď máte také dlhé vlasy.“ Page si toho chlapca odfotil, ja som si zapísal jeho slová, Flynn sa zasmial a povedal mu, že sme Rolling Stones. Toho leta sme v trojici cestovali asi mesiac. Pamätám sa, ako na jednej pristávacej dráhe pristál vojenský vrtuľník, ktorému z antény visel obilný klas, keď k nám podišiel vojenský veliteľ a skoro z nás dostal infarkt.

„Chlapi, vy nesalutujete dôstojníkom?“

„Nie sme vaši chlapi,“ odvetil mu Page. „Sme novinári.“

Len čo to veliteľ začul, chcel kvôli nám zorganizovať spontánnu operáciu, zburcovať celú brigádu a dať pozabíjať nejakých ľudí. Zastavili sme ho len vďaka tomu, že sme sa rozhodli odletieť najbližším vrtuľníkom. Neuveriteľné, čo sú niektorí velitelia ochotní urobiť pre trochu tlačiarenskej černe. Page si svoju poľnú výbavu rád vylepšoval bláznivými príveskami, šatkami a korálikmi, a keďže bol navyše Angličan, chlapi naňho civeli, ako keby práve priletel z Marsu. Sean Flynn občas vyzeral ešte krajšie ako jeho otec Errol Flynn pred tridsiatimi rokmi v role kapitána Blooda, ale niekedy pripomínal skôr Antonina Artauda vracajúceho sa z náročnej výpravy do srdca temnoty, kde ho výdatne naložili informáciami, vstupmi! Vstupy! Razil potom, celé hodiny posedával a česal si fúzy pílkou svojho vojenského švajčiarskeho nožíka. Boli sme vyzbrojení trávou a páskami: Have You Seen Your Mother, Baby, Standing in the Shadows, výberovkou The Animals, Strange Days, Purple Haye, Archie Bell & the Drells: „Nazdar všetci, pochytajme sa...“ Občas sme sa vrtuľníkom dali odviezť do nebezpečnejších zón toho pekla, ale vojna sa vtedy upokojila a zväčša sme vídali len pristávacie dráhy, tábory, kolektívne vrčanie, tváre, príbehy.

„Najlepšie je byť furt v pohybe,“ povedal nám jeden z nich. „Nezastavujte, hýbte sa, chápete, ako to myslím?“

Chápali sme. Bol pohyblivý cieľ, pohyb bol preňho receptom na prežitie, skutočné dieťa vojny, pretože ak ste sa chceli hýbať, systém vám to s radosťou umožnil, až na výnimky, keď ste boli v slepej uličke alebo v pasci. Bola to rovnako dobrá technika prežitia ako akákoľvek iná, pravda, ak vychádzame z toho, že ste tam chceli zostať a vidieť to zblízka. Zo začiatku to bolo jednoduché, časom to však naberalo tvar špirály, pretože čím viac ste sa hýbali, tým viac ste toho videli, čím viac ste toho videli, tým viac ste toho riskovali (okrem smrti a zmrzačenia), a čím viac ste toho riskovali, tým viac ste toho museli zabudnúť, keď sa z vás stal „veterán“. Niektorí z nás sa motali dookola ako šialení, až sme netušili, kam vlastne utekáme, všade bola samá vojna s občasnými nečakanými prestávkami. Predtým, než sme mohli používať vrtuľníky ako taxíky, museli sme byť fakt vyčerpaní, deprimovaní na hranici kolapsu alebo zhulení ópiom, aby sme pôsobili aspoň trochu pokojne, inak sme sa vkuse hniezdili, ako keby na nás niečo číhalo, ha-ha, La Vida Loca.

Niekoľko mesiacov po mojom návrate sa stovky vrtuľníkov, v ktorých som sa viezol, začali zhromažďovať, až vytvorili jeden kolektívny metavrtuľník, a pre mňa to bola tá najsexi vec; záchranca-ničiteľ, dobrodinec-likvidátor, pravo-ľavá ruka, svižná, rozvážna a ľudská; horúca oceľ, olej, džungľou nasýtená celtovina, chladnúci a opäť sa zahrievajúci pot, v jednom uchu rock and roll z kazety, v druhom rachot guľometu páliaceho z dverí, benzín, horúčava, vitalita a smrť, smrť, ktorá nebola votrelcom. Chlapi z posádok vraveli, že keď ste raz odniesli mŕtveho človeka, zostal s vami navždy, všade šiel s vami. Ako všetci bojovníci, aj oni boli hlboko poverčiví a bez výnimky preháňali, bola však (ako som vedel) neznesiteľná pravda, že po bezprostrednom kontakte s mŕtvymi intenzívne vnímate silu ich blízkosti, ktorá dlho doznieva; veľmi dlho. Boli aj citlivkári, ktorým stačil pohľad a poskladali sa, ale aj na vymletých chrapúňoch bolo vidieť, že sa v nich deje niečo čudné a mimoriadne.

Vrtuľníky a z nich vyskakujúci ľudia, do nich naskakujúci nedočkaví chlapi, ktorí by sa hnali, aj keby sa stroje nikam neponáhľali. Vrtuľníky stúpajúce z fliačikov zeme vyklčovaných v džungli, trasľavo klesajúce nad strechami budov, vyhadzovanie škatúľ s proviantom a muníciou, nakladanie mŕtvych a ranených. Vrtuľníky niekedy lietali tak často, že ste za jediný deň mohli pristáť na piatich či šiestich miestach, poobzerať sa, započúvať sa do rečí a nastúpiť do ďalšieho. Niektoré základne boli veľké ako tridsaťtisícové mestá, inokedy sme priniesli proviant jedinému chlapovi. Ani divá sviňa netuší, čo tam vlastne robil, povedal mi len, „Nič si nevidel, jasné, kamoš? Vôbec si tu nebol.“ Boli sme vo fajnových klimatizovaných táboroch, ktoré razili lepšími ľuďmi, násilie bolo mĺkve a „ďaleko odtiaľto“; v táboroch s názvami po manželkách veliteľov, pristávacia dráha Thelma, pristávacia dráha Betty Lou; na číslami označených vrchoch, kde som nechcel zostať; na chodníkoch, v močiaroch, v hustom kroví, v kríkoch, na ryžových poliach, v dedinách, ba aj mestách, kde pôda nezvládala vsať, čo sa v boji prelialo, a dávali ste si pozor, kam šliapete.

Občas, keď ste vo vrtuľníku vyleteli nad kopec, až po ďalší kopec sa vám pred očami otvorila krajina, spálená zem, ešte dymiace rumovisko, a čosi medzi prsami a žalúdkom sa vám obrátilo naruby.

Tenké pásiky dymu zo spálených ryžových polí okolo zasiahnutých cieľov, jagavo biely dym z dymu, hustý čierny dym z napalmu, hovorilo sa, že v blízkosti miesta, odkiaľ stúpa napalmový dym, by vám vysalo vzduch priamo z pľúc. Keď sme raz preleteli ponad čerstvo zbombardovanú dedinku, v hlave sa mi spustila pesnička Wingyho Manona, ktorú som počul, keď som bol malý: „Zastavte vojnu, tieto mačky sa zabíjajú.“ Nato sme klesli, zakrúžili sme nad miestom, až sme zosadli na plochu označenú fialovým dymom, z chatrčí sa k nám rozbehli desiatky detí, aby sa pozreli na pristátie, pilot sa smial a prehodil, „Vietnam, kamoš. Zbombarduj ich, nakŕm ich, zbombarduj ich, nakŕm ich.“

Lietať nad džungľou bola takmer rýdza rozkoš, prechádzať ňou pešo bola takmer rýdza bolesť. Nepatril som tam. Možno bola naozaj taká, ako o nej hovorili tamojší obyvatelia – krajina na druhej strane; prinajmenšom to bolo veľmi vážne, odovzdal som jej niečo, čo sa mi už nikdy nevrátilo. („Jój, džungľa sa dá. Ak ju poznáš, môžeš si v nej v pohode nažívať, ak nie, do hodiny ťa dostane. Maximálne.“) Jeden korešpondent raz postával v hustej džungli s niekoľkými vojakmi a prehodil, „Teda, musíte tu mať bohovské západy slnka,“ a oni sa skoro došťali od smiechu. Ale keď ste sa z výšky pozerali na tropický západ slnka, navždy sa zmenil spôsob, akým ste zmýšľali o svetle. Zároveň ste sa mohli ocitnúť nad miestami, ktoré boli také kruté, že do piatich minút sa vám ten výjav v hlave zmenil na čiernobiely.

Mohol to byť najmrazivejší pohľad na svete, okamih, keď stojíte na okraji čistinky a sledujete, ako opäť štartuje vrtuľník, ktorým ste pred chvíľou dorazili, okamih, keď môžete premýšľať, čo vás čaká: či ste na zlom mieste, na nesprávnom mieste, azda aj na poslednom mieste a či ste tentoraz neurobili príšernú chybu.

V jednom tábore v Soc Trangu nám chlap na pristávacej ploche povedal, „Keď hľadáte príbeh, máte svoj šťastný deň, práve máme pohotovosť,“ a kým sa mi vrtuľník stratil z očí, bolo mi jasné, že pohotovosť mám aj ja.

„Presne tak,“ oznámil veliteľ tábora, „rozhodne očakávame spŕšku. Rád vás vidím.“ Bol to mladý kapitán, smial sa a spodkami pripevňoval na seba šestnásť zásobníkov, aby mohol rýchlejšie dobíjať „šťavu“. Všetci tam mali naponáhlo, otvárali debny, vyťahovali granáty, kontrolovali mínomety, pripravovali si muníciu do automatických zbraní, aké som ešte nevidel, zacvakávali zaoblené zásobníky v tvare banánu. Boli pripútaní k pozorovacím stanovištiam naprieč táborom, jeden k druhému, sami k sebe, a keď sa zotmelo, ešte sa to zhoršilo. Na oblohe bezočivo svietil mesiac v splne, bol ako napuchnuté vlhké zahnívajúce ovocie. Na pohľad bol mäkučký, zahalený šafranovou hmlou, no svetlo, čo sa z neho šírilo na vrecia s pieskom a do džungle, bolo ostré a jasné. Aby sme stlmili to svetlo a príšernosti, ktoré odhaľovalo, všetci sme si pod oči natreli nočný armádny kozmetický prípravok. (Len aby som sa niečím zamestnal, okolo polnoci som prešiel do druhého sektora a zahľadel som sa na cestu, ktorá geometricky presne smerovala k ceste číslo 4. Stuhnutá žltá stuha sa vinula za horizont, a keď som sa na ňu zadíval, videl som, ako sa hýbe, celá cesta.) Vyskytlo sa zopár ostrých sporov o tom, komu svetlo v skutočnosti pomáha, či útočníkom, alebo obrancom, chlapi sedeli dookola so širokouhlými očami, sánky mali vytrčené, akoby z nich mohli páliť guľky, hniezdili sa a vrteli v maskáčových uniformách. „Nemá zmysel sa moc uvoľňovať, ani Vietnamci sa neuvoľňujú, just keď ti bude tak akurát, prídu a vyserú sa ti na hlavu.“ Tak to išlo až do rána, celú noc som fajčil tempom škatuľka za hodinu, a nič sa nestalo. Sotva sa rozbrieždilo, bol som na pristávacej ploche a pýtal som sa na vrtuľník.

O niekoľko dní sme sa so Seanom Flynnom ocitli na veľkej základni v americkej zóne, kde sme videli opačný extrém, hotové zaťažkávacie cvičenie v Národnej garde. Veliaci plukovník bol v ten deň taký opitý, že zo seba ledva dostal nejaké slová, a keď sa mu to konečne podarilo, bľabotal veci ako „Chceme si byť nabetón istí, že keď na nás tí druhí niečo skúsia, neprichytia nás so stiahnutými gaťami.“ Hlavnou úlohou posádky bola preventívna odstrašujúca delostrelecká paľba, ale jeden z chlapov nám povedal, že majú najhoršiu bilanciu zo všetkých miestnych oddielov, možno v celej krajine, že sa im podarilo preventívne odstrašiť húfy spiacich civilistov, kórejských mariňákov, dokonca zopár amerických hliadok, ale sotva niekoho z Vietkongu. (Plukovník to delostrelectvo vytrvalo nazýval „artiléria“. Keď to povedal prvýkrát, vymenili sme si s Flynnom pohľady, druhýkrát nám vybehlo pivo nosom, načo sa plukovník rozrehotal, akoby sme boli smiešni my.) Neboli tam vrecia s pieskom, porozkladaná munícia ani chlapi, ktorí by sa na nás pozerali s výrazom „Sme v pohode, prečo vy nie ste?“ Na pristávacej ploche sa Sean dal o tom do reči s operátorom, ktorého to očividne naštvalo. „Takže takto? Choď do riti, čo sa z nich máme posrať? Už tri mesiace sme tu z Vietkongu nevideli ani nohu.“

„Dobre, tak ste v pohode,“ bránil sa Sean. „Čo je s naším vrtuľníkom?“

Občas sa všetko zastavilo, nič nelietalo, ani ste sa nedozvedeli prečo. Raz som zostal trčať na akejsi zabudnutej základni v delte Mekongu, tamojší veliteľ sa napchával čokoládovými tyčinkami, dvadsať hodín denne púšťal country a westernové pesničky, až som v spánku, keď sa mi naskytla možnosť spať, počúval Hore na Wolvertonskej hore, Sám ako netopiere a medvede v Millerovej jaskyni, prípadne Spadol som do ohnivého kruhu, obklopený vycivenými vidlákmi, ktorí toho tiež veľa nenaspali, lebo nemohli veriť ani jednému zo štyroch stoviek žoldnierov, ani vlastným starostlivo vybraným strážcom, vlastne nikomu okrem čokoládových tyčiniek a Johnnyho Casha, na ktorých už čakali tak dlho, že by ani nespoznali, keby za nimi konečne prišli, a odrazu všetko horí horí horí... Keď na štvrtý deň do tábora priletel vrtuľník s mäsom a filmami, konečne som sa odtiaľ dostal a do Saigonu som dorazil taký šťastný, že som dva dni nespal.

Letecká mobilita, zapíšte si to za uši, nie je žiadna spása. Vďaka nej ste sa mohli cítiť v bezpečí, mohli ste sa cítiť všemocní, ale bol to len trik, technológia. Mobilita je stále len mobilita, môže zachraňovať životy alebo ich všetky šmahom vymazať (neviem, koľkokrát zachránila môj, možno tucetkrát, možno ani raz), v skutočnosti ste potrebovali flexibilitu, a to oveľa väčšiu, ako mohla poskytnúť technológia, potrebovali ste veľkolepý dar spontánnosti, schopnosti prijímať prekvapenia, a ja som ho veru nemal. Znenávidel som prekvapenia, stal sa zo mňa človek na rázcestí posadnutý istotou, ak ste patrili medzi ľudí, ktorí potrebujú vedieť, čo ich čaká, vojna z vás mohla urobiť mastný fľak. Rovnako to bolo s vytrvalými pokusmi zvyknúť si na džungľu, prípadne s neznesiteľnou klímou alebo s pretrvávajúcim pocitom odcudzenia, ktorý nepoľavoval ani s pokračujúcim pobytom tam, naopak, cudzota bola čoraz mocnejšia a temnejšia. Bolo skvelé, ak ste sa vedeli prispôsobiť, museli ste sa snažiť, nebola to však vedomá práca, museli ste si siahnuť do rezerv, vypestovať si skutočný vojnový metabolizmus, spomaliť, keď vám srdce búšilo ako bláznivé, alebo sa dať do pohybu, keď sa okolo vás všetko zastavilo a zo života vám zostala len entropia, čo ho trhala na kusy. Nič pekné.

Do hry jednostaj vstupovala neustále prečesávaná zem. To pod zemou bolo jeho, to nad ňou naše. Obloha patrila nám, mohli sme sa do nej vzniesť, ale nemohli sme sa v nej stratiť, mohli sme utekať, ale nemohli sme sa skryť, jemu jedno aj druhé išlo tak dobre, až to občas vyzeralo, že robí oboje naraz, a náš hľadáčik vyšiel naprázdno. Tak či onak, tam alebo onam, nikdy neustával, vo dne ani v noci, nám patrili dni, jemu patrili noci. Mohli ste byť na najlepšie chránenom mieste vo Vietname a aj tak ste vedeli, že vaša bezpečnosť je len zdanlivá, že len tak z dlhej chvíle vás môže postihnúť predčasná smrť, slepota, môžete prísť o nohy, o ruky alebo o gule, môžete byť natrvalo znetvorený, môže sa vám prihodiť úplne hocičo, počuli ste o tom toľko príbehov, až človeku nešlo do hlavy, že ešte zostal niekto, aby zomrel pri prestrelkách a delostreleckej paľbe. Po niekoľkých týždňoch, keď sa nám vyšúchali niklové štítky a všetci okolo mňa nosili zbraň, som si všimol, že hociktorá z nich môže hocikedy vystreliť a poslať ma tam, kde bude úplne jedno, či to bola nehoda alebo nie. Cesty boli zamínované, na lesných chodníkoch boli pasce, nálože a granáty vyhadzovali do vzduchu džípy a kiná, príslušníci Vietkongu pracovali v našich táboroch ako čističi topánok, práčky a žumpári, naškrobili vám uniformy, zbavili vás sračiek, a keď sa vrátili domov, ostreľovali vaše pozície. V Saigone, Cholone a Da Nangu vládla taká nepriateľská atmosféra, že keby sa to dalo, vraždili by vás pohľadom a stokrát za deň by padali vrtuľníky z oblohy ako vypasené otrávené vtáky. Zakrátko už keď som do nich nastupoval, nevedel som sa ubrániť myšlienke, že mi určite jebe.

Strach a pohyb, strach a nehybnosť, človek nevedel, čo by si mal želať, nevedel ani, čo je horšie, či vyčkávanie, alebo keď sa to začne mlieť. Boje prežilo oveľa viac chlapov, ako v nich zahučalo, lenže v medzičase všetci trpeli, najmä keď každý deň čakali, že to príde, bolo im mizerne, keď pochodovali, horšie, keď sa viezli na korbách áut alebo v obrnených transportéroch, príšerne vo vrtuľníkoch, tie boli najhoršie, keď vás tak rýchlo viezli k niečomu takému desivému. Pamätám si okamihy, keď som bol polomŕtvy od strachu z pohybu, keď vaša rýchlosť a smerovanie sú pevne dané. Celkom stačili „bezpečné“ prelety medzi jednotlivými základňami a pristávacími plochami, kto sa raz ocitol na palube vrtuľníka zasiahnutého pozemnou paľbou, mohol si byť istý, že hlboká a trvalá trauma z vrtuľníkov ho už neopustí. Pri samotnom zásahu ste sa aspoň mohli spoľahnúť, že z vás hutnými dúškami vysaje energiu, bolo to šťavnaté, rýchle a prosté, zatiaľ čo cestovanie bolo prázdne, suché, chladné a beztvaré, nikdy ste od toho nemali pokoj. Nanajvýš ste sa mohli obzerať vôkol, či sú aj ostatní na palube rovnako vydesení a otupení ako vy. Ak vyzerali, že nie sú, pomysleli ste si, že ste sa zbláznili, ak vyzerali, že sú, cítili ste sa ešte horšie.

Prešiel som si tým mnohokrát a strach sa mi vyplatil jediný raz, bolo to pri jednom z horúcich pristátí, pod paľbou zo stromov vzdialených sto metrov, chlapi sa medzi guľkami hádzali do bahnistej vody, štvornožky utekali do trávy, ktorá sa neskláňala pôsobením otáčajúcich sa listov rotora, nečakalo ich tam bohviečo, ale lepšie ako nič. Vrtuľník sa vzniesol, skôr než sme stihli všetci vystúpiť, posledných pár chlapov sa súkalo spoza guľometu vo dverách a skákalo na zem z päťmetrovej výšky. Keď sme dorazili do bezpečia a kapitán nás zrátal, ohromene sme zistili, že až na chlapa, ktorý si pri zoskoku vyvrtol oba členky, sa nikomu nič nestalo. Potom si spomínam, ako sme sa brodili bahnom a mňa mučili pijavice. Možno si pomyslíte, že som odmietal akceptovať situáciu.

„Poviem ti, človek niekedy nedostane bohviečo na výber,“ prehodil raz jeden mariňák a nevedel som sa ubrániť dojmu, že v skutočnosti chcel povedať, že človek niekedy nedostane na výber vôbec nič. V tej chvíli síce hovoril o potravinových konzervách, o „obede“, ale vzhľadom na jeho mladý vek sa dalo pochopiť, že ak si bol niečím istý, tak tým, že niet jediného človeka, ktorému by záležalo na tom, čo si želá on. Nebolo nikoho, komu by chcel poďakovať za jedlo, ale bol vďačný, že je ešte nažive a môže ho zjesť, a že mu ešte žiaden hajzel nerozpáral brucho. Za posledný polrok nezažil nič iné, len únavu a strach, veľa toho stratil, najmä ľudí, priveľa toho videl, ale stále sa mohol nadýchnuť a vydýchnuť, čo je samo osebe celkom slušný výber.

Mal tvár, akých som videl tisícky na stovke základní a táborov, z očí vyprchala mladosť, z kože sa vytratila farba, červeň v perách nahradila chladná bieloba, a vedeli ste, že nič z toho sa už nevráti. Ostarel zo života, mal dožiť ako starec. Tie tváre pripomínali tváre na rockových koncertoch, stuhnuté, pohltené okamihom. Alebo tváre mimoriadne vyspelých žiakov, keby ste nevedeli, ako strávili minúty a hodiny uplynulých rokov, povedali by ste, že sú oveľa vážnejšie, než by bolo primerané ich veku. Nielenže sa sťažovali, že už to nevydržia ani deň. (Ako by ste sa cítili, keby vám devätnásťročný chalan s hlbokým presvedčením povedal, že na tieto svinstvá už je pristarý?) Tie tváre nepripomínali tváre mŕtvych či ranených, často vyzerali skôr odovzdane než zdesene. Boli to tváre chlapcov, na ktorých doľahol celý život, aj keď boli od vás na pol metra, pozerali sa na vás z diaľky, a vy ste vedeli, že ju nikdy neprekleniete. Rozprávali sme sa, leteli sme spolu, boli to chalani na ceste na dovolenku, chalani odnášajúci mŕtve telá, chalani, ktorí sa zmietali medzi extrémami mieru a násilia. Raz som letel s chalanom, ktorý sa vracal domov, sklopil pohľad na zem, na ktorej strávil rok života, a vylial zo seba nahromadené slzy. Občas ste lietali aj s mŕtvymi.

Raz som nastúpil do vrtuľníka, ktorý ich bol plný. Chlap na dispečingu mi povedal, že na palube bude nejaké telo, ale nedal mi presné informácie. „Ako veľmi chceš ísť do Da Nangu?“ spýtal sa ma a ja som odvetil, „Veľmi.“

Keď som pochopil, ako sa veci majú, nechcel som nastúpiť, no keďže kvôli mne vrtuľník obrátili a zariadili mimoriadne pristátie, iné mi neostávalo. Bál som sa, že by som vyzeral ako slaboch. (Spomínam si, ako som si navrával, že vrtuľník plný mŕtvych chlapov má nižšiu šancu na zostrelenie než vrtuľník so živými.) Neboli ani len vo vreciach. Viezli sa na korbe auta v demilitarizovanej zóne, neďaleko jednej zo základní, ktorá poskytovala podpornú paľbu v bitke o Khe Sanh, auto nabehlo na diaľkovo ovládanú mínu a následne dostalo zásah raketou. Námornej pechote sa večne niečo míňalo, dokonca aj jedlo, munícia a lieky, takže nebolo nič čudné na tom, že sa jej minuli aj vrecia. Telá zamotali do vojenských pršiplášťov, ledabolo zalepili plastovými páskami a naložili do vrtuľníka. Medzi nimi a guľometom vo dverách mi uvoľnili skromný priestor. Guľometník bol bledý a rozzúrený, bol som presvedčený, že sa hnevá na mňa, a hodný čas som sa naňho neodvážil ani pozrieť. Keď sme sa vzniesli do vzduchu, vietor sa oprel do pršiplášťov, jeden sa s hlasným plesknutím otvoril a odhalil tvár. Ani mu nezatlačili oči.

Guľometník začal z plného hrdla vrieskať, „Zakry ho! Zakry ho!“, možno si myslel, že sa tie oči pozerajú naňho, ale nebol som schopný nič urobiť. Niekoľkokrát som sa načiahol, a na viac som sa nezmohol, no napokon som sa pozbieral. Silno som potiahol za pršiplášť, opatrne som nadvihol hlavu a zastrčil látku pod ňu. Nechcelo sa mi veriť, že som to zvládol. Guľometník sa potom celú cestu snažil o úsmev, a keď sme pristáli v Dong Ha, poďakoval sa mi a utekal zavolať chlapov. Piloti vystúpili a odkráčali, ani sa neobzreli, akoby ten vrtuľník neexistoval. Do Da Nangu som letel v generálskom lietadle.

II

Poznáte to, chcete sa pozerať, a zároveň nechcete. Pamätám sa na tie zvláštne pocity, keď som si ako chlapec prezeral vojnové fotografie v časopise Life, fotografie jednotlivých mŕtvych, prípadne množstva mŕtvych ležiacich vedľa seba na poli či na ulici, často sa dotýkali, ako keby sa navzájom držali. Aj keď tie fotografie boli ostré a jasné, niečo z nich nebolo zrejmé, niečo na tých snímkach bolo potlačené a zamlčiavalo kľúčovú informáciu. Možno práve tým sa dalo ospravedlniť, že ma tak fascinovali, možno to ma nabádalo, aby som sa na ne pozeral, ako dlho vydržím. Vtedy som to nevedel nazvať, ale spätne si uvedomujem, ako som sa za to hanbil, ako keby som sa prvýkrát díval na porno, na všetku pornografiu sveta. Aj keby som hľadel na ne do skonu sveta, nepochopil by som spojitosť odtrhnutej nohy so zvyškom tela či polohy a tvary tiel (neskôr som sa dopočul, že sa tomu hovorí „reakcia na náraz“), tiel, ktoré rýchly a drsný tlak skrútil do neuveriteľných pozícií. Nebol som schopný ani prijať neosobnosť skupinovej smrti, keď telá ledabolo ležali na mieste a v polohe, v akej dopadli, prevísali cez ostnatý drôt alebo ležali na inej mŕtvole, prípadne viseli vysoko na konároch ako akrobati pri svojom vrcholnom čísle, Pozri, čo dokážem.

Keď ste potom podobné výjavy vídali naživo na tvári miesta, na podobný typ milosrdného zatmenia ste sa nemohli spoliehať, no mali ste nutkanie umelo si ho vyvolať, vzhľadom na to, ako často a ako akútne ste sa potrebovali ochrániť pred tými výjavmi, aj keď ste kvôli nim precestovali 30 000 míľ. Raz som ich takto pozoroval, rozhodených od oplotenia k hranici lesa, väčšina bola natlačená pri plote, potom sa v menších skupinkách ťahali do priestoru a celkom pri hranici lesa bolo vidieť množstvo osamotených ľudských bodiek, jedna z nich ležala spolovice v kríkoch a spolovice z nich vytŕčala. „Tesne, ale nedal to,“ zhodnotil veliteľ, načo sa zopár jeho chlapov vybralo za nimi a všetkých tridsiatich siedmich kopali do hláv. Potom sa ozval rachot emšestnástky v plnoautomatickom režime. V priebehu sekundy vyprázdnila zásobník, nasledujúce tri trvalo nahradiť ho novým. Všimol som si chlapa, ktorý to urobil. Každý z projektilov bol ako smršť, pod tlakom ktorej sa mykali a chveli telá. Keď skončil, cestou k svojmu baraku prešiel popri nás a až pri pohľade na jeho tvár som pochopil, že doteraz som vlastne nevidel nič. Mal ju sčervenenú, fľakatú a pokrkvanú, ako keby si na ňu nasadil pokožku naruby, vynikala na nej tmavá zelená škvrna, červená stužka stekajúca do fialovej modriny, pomedzi to všetko presvitala nezdravá popolavá farba, vyzeral, ako keby práve prekonal infarkt. Oči mu stáli stĺpkom a zo spadnutej sánky mu vytŕčal jazyk, no usmieval sa. Jednoducho chalan, ktorý si práve odstrieľal svoje. Veliteľ nebol práve nadšený, že som to videl.

Neprešiel ani deň, aby mi niekto nepoložil otázku, čo tam porábam. Mimoriadne prešibaní pešiaci, prípadne iní korešpondenti sa ma dokonca podchvíľou spýtali, prečo som tam naozaj, ako keby som im mohol povedať niečo úprimné okrem zvyčajného „Bla-bla-bla, aby som informoval o vojne,“ prípadne „Bla-bla-bla, chcem napísať knihu.“ Možno sme navzájom verili svojim výhovorkám: pešiaci tam „museli“ byť, špicľov a civilov tam priviedla korporátna zodpovednosť, korešpondentov zasa zvedavosť či ambície. V niečom sa však naše mýtické stopy pretínali – od vlhkého sna najnižšie postaveného vojaka až po najhĺbavejšiu vojenskú reportáž. V tom bode sme všetci vedeli všetko o všetkých ostatných, každý jeden z nás bol totiž skutočný dobrovoľník. Niežeby ste občas nepočuli otravné sprostosti: o srdciach a mysliach, o miestnych ľuďoch, o padajúcich kockách domina, o nastoľovaní rovnováhy v prospech Dingdongov zadržiavaním rozťahovačných Ťingťongov, občas ste počuli aj pravý opak, keď niekto s ukrutnou nevinnosťou prehodil, „To sú všetko sračky, človeče. Prišli sme likvidovať šikmáčov. Bodka.“ Čo o mne vonkoncom neplatilo. Ja som sa prišiel pozerať.

Zopár slov o stotožňovaní sa s nejakou identitou, o vžívaní sa do roly, o irónii: Prišiel som písať o vojne a vojna sa podpísala na mne; je to bradatý príbeh, pravda, ak ste ho ešte nepočuli. Vybral som sa tam so surovým, ale vážnym presvedčením, že musím byť schopný dívať sa na čokoľvek. Vážnym preto, že som sa ho držal a naozaj som išiel, surovým, pretože som nič nevedel, všetko ma musela naučiť vojna – že tak ako nesiete zodpovednosť za to, čo ste vykonali, nesiete zodpovednosť aj za to, čo ste videli. Problém bol v tom, že občas ste ani nevedeli, čo vidíte, uvedomili ste si to až neskôr, niekedy aj po rokoch, dovtedy to zostávalo uložené v očiach. Čas a informácie, rock and roll, sám život, informácie nie sú zmrazené, to vy ste.

Niekedy som nemal tušenia, či nejaká udalosť trvala sekundu alebo hodinu, či som si ju len nevybájil. Vo vojne oveľa viac ako v bežnom živote platí, že väčšinu času si neuvedomujete, čo robíte, jednoducho sa nejako správate, a keď je po všetkom, môžete si vymyslieť, čo len chcete, povedzme, či ste sa cítili dobre alebo zle, či to bolo super alebo naprd, či ste urobili toto alebo tamto, správnu vec alebo nesprávnu; lenže čo sa stalo, to sa stalo.

Keď som sa vracal k tým udalostiam, hovoril som, „Človeče, bol som vyklepaný“ a „Bože, myslel som si, že je po mne“ – a to dávno predtým, ako som si uvedomil, aký som mal byť vyklepaný alebo ako blízko som mal k tomu, aby bolo po mne. Nebol som hlúpy, bol som surový, niektoré veci si ťažko spojíte, keď prichádzate z miesta, kde všetci majú plnú hlavu vojny.

„Keď ťa zrania,“ povedal mi raz vojenský lekár, „vrtuľníkom ťa dostaneme do nemocnice v základnom tábore do nejakých dvadsiatich minút.“

„Keď ťa fakt vážne zrania,“ povedal mi veliteľ, „dostanú ťa do Japonska do nejakých dvanástich hodín.“

„Keď ťa zabijú,“ sľúbil mi poddôstojník od funebrákov, „do týždňa budeš doma.“

ČAS JE NA MOJEJ STRANE, našiel som napísané na svojej prvej helme. A pod tým drobnými písmenami, skôr ako šepkaná modlitba než presvedčenie, Fakticky, človeče. Hodil mi ju vojak spoza zadného guľometu vrtuľníka chinook v to prvé ráno na pristávacej dráhe pri Kontume, niekoľko hodín po skončení bitky pri Dak To. Cez rev vrtule na mňa zareval, „Nasaď si ju, máme ich dosť, veľa šťastia!“ a odletel. Tak som sa radoval z nového výstroja, že som sa ani nezamyslel nad tým, odkiaľ sa vzal. Vnútorná látková vložka bola čierna a zamastená od potu, bola živšia ako chlap, čo ju donedávna nosil, a keď som sa jej o desať minút zbavil, nenechal som ju len tak na zemi, ale hanblivo som sa od nej odkradol, ustráchaný, že ju niekto zbadá a zakričí na mňa, „Hej, ty chumaj, niečo si stratil...“

Keď som v to ráno chcel opustiť tábor, posúvali si ma od plukovníka cez majora ku kapitánovi a napokon k seržantovi, ktorý ma premeral pohľadom, nazval ma zelenáčom a povedal mi, aby som si zadovážil iné oblečenie, v ktorom sa dám zabiť. Netušil som, ako sa veci majú, od nervozity som sa zasmial. Odvetil som, že sa mi nič nestane, načo ma jemne, zlovestne potľapkal po pleci. „Tu nie sme v žiadnom posranom filme, chápeš.“ Znova som sa zasmial a povedal som, že chápem, ale on vedel, že nechápem.

Bol to môj prvý deň a keby niečo narušilo moju nevinnosť, mohol som nasadnúť na lietadlo preč. Akože úplne preč. Bolo to ako prechádzka medzi obeťami porážky, tisícka chlapov na chladnej upršanej pristávacej dráhe, tí chlapi spoznali niečo, čo ja nikdy nespoznám, nebudem ako oni, špina a krv a roztrhané maskáče, oči, z ktorých sa vylieval neprestajný prúd prežitej hrôzy. Tesne som premeškal dovtedy najväčšiu bitku vietnamskej vojny, vravel som si, že je mi to ľúto, no v skutočnosti som stál uprostred nej a ani som si to neuvedomoval. Na nikoho som sa nevydržal dívať dlhšie ako sekundu, nechcel som, aby ma prichytili, že načúvam, nejaký vojnový korešpondent, nevedel som, čo mám povedať či urobiť, už vtedy sa mi to nepáčilo. Keď prestalo pršať a chlapi si vyzliekli pršiplášte, vzduch sa zaplnil zápachom, z ktorého sa mi zdvíhal žalúdok: hniloba, žumpa, rozmočená koža, otvorené hroby, spálenina – bol to hnus a v kombinácii s občasnou vôňou Old Spice to bolo ešte horšie. Zo všetkého najviac som si chcel nájsť pokojné miestečko, kde by som si mohol sám sadnúť a zapáliť si cigaretu, kde by som si mohol nasadiť tvár, ktorá by zakryla moju vlastnú, ako mi vojenský pršiplášť zakrýval nové maskáče. Dovtedy som ich mal na sebe len raz, deň predtým v Saigone, priniesol som si ich z čierneho trhu do hotela, obzeral som sa v zrkadle, strúhal som grimasy a robil pohyby, ktoré už nikdy nezopakujem. A veruže sa mi to páčilo. Teraz, keď už som bol takmer na mieste, videl som vojaka, ako spí s pršiplášťom na tvári a s rádiom v náručí, z reproduktora spieval Sam the Sham. „Červená čiapočka, malá veľká dievčinka, nemá sa zberať sama do tmavého lesa...“

Obrátil som sa a pred sebou som zbadal chlapa. Niežeby mi priamo stál v ceste, ale ani sa z nej nemienil pohnúť. Trochu sa zatackal a zažmurkal, pozeral sa na mňa aj cezo mňa, dovtedy sa tak na mňa nikto nepozeral. Po chrbte sa mi ako pavúk pomaličky spustil studený pot, mal som pocit, že mu to potrvá hádam hodinu. Chlap si zapálil cigaretu, no akoby ju oslintal a zhasla mu, nevedel som si predstaviť, čo má pred očami. Skúsil to s ďalšou cigaretou. Ponúkol som mu oheň, v očiach sa mu mihlo sústredenie, ale aj tá mu po niekoľkých šlukoch zhasla, tak ju pustil na zem. „Týždeň som si tam nemohol ani odpľuť,“ prehodil, „a teraz ani za boha neviem prestať.“

Table of Contents

Titulná strana

Nádych

I

II

III

IV

Khe Sanh

Kolegovia