Nikdy v životě jsem o svém zdravém rozumu nepochyboval tolik jako ten první večer, kdy se ptačí žena a její chráněnci objevili, aby mě zachránili před pobytem v blázinci. Právě tam jsem totiž mířil, přišpendlený na zadním sedadle auta mých rodičů mezi dvěma statnými strýci, když jako by z mých představ vyrostla na příjezdové cestě před námi zeď z podivných dětí. Ve světle reflektorů vypadaly jako andělé.

Zastavili jsme smykem. Vlna prachu vymazala všechno za předním sklem. Copak jsem si jejich obraz přivolal jako nějaký hologram promítaný z hloubi mého mozku? Všechno mi teď připadalo uvěřitelnější než fakt, že mí přátelé jsou tu. Podivní dokáží, že se všechno jeví jako možné, ale jejich návštěva mi připadala jako něco naprosto nemožného, jako věc, jejíž nemožností jsem si mohl být stále jistý.

Já jsem se rozhodl odejít z Ďáblova akru. Vrátit se domů, kam se mnou moji kamarádi nemohli. Doufal jsem, že výměnou za to se mi podaří dát dohromady můj nesourodý život – ten normální a ten podivný, ten obyčejný a ten neobyčejný.

Další nemožnost. Můj dědeček se také snažil dát svůj život dohromady a neuspěl, nakonec se odcizil své podivné i normální rodině. Protože si odmítl vybrat a dát přednost jednomu životu před druhým, odsoudil se k tomu, aby ztratil oba – právě tak, jak to hrozilo mně.

Zvedl jsem hlavu a pozoroval jsem, jak se k nám po cestě klesajícím prachem blíží postava.

„Kdo, k čertu, jste?“ zeptal se táta.

„Jsem Alma LeFay Peregrinová,“ odpověděla, „dočasná vedoucí Rady ymbryn a ředitelka těchto podivných dětí. Už jsme se viděli, ale myslím, že si na to nepamatujete. Děti, pěkně pozdravte.“

Je zvláštní, co hlava dokáže přijmout a čemu se brání uvěřit. Právě jsem prožil to nejfantasknější léto, jaké si člověk dokáže představit – navštívil jsem dávno uplynulá staletí, krotil neviditelná monstra, zamiloval se do expřítelkyně svého dědečka uvězněné v čase – ale až teď, v tuctové přítomnosti, na floridském předměstí, v domě, kde jsem vyrostl, jsem najednou nemohl uvěřit svým očím.

Enoch se rozvaloval na naší béžové sedačce a srkal kolu z tátovy sklenice s nápisem Tampa Bay Buccaneers. Byla tu Oliva, která si sundala svoje olověné boty, vznesla se ke stropu a vozila se dokola na našem ventilátoru. V kuchyni byli Horác a Hugh – Horác si prohlížel fotografie na dveřích od ledničky a Hugh sháněl něco k snědku. Claire měla obě ústa otevřená, jak zírala na velký černý monolit televizoru připevněný na stěně. Byl tu Millard – z konferenčního stolku se zvedly máminy časopisy o interiérech, visely ve vzduchu, jak jimi listoval, do koberce se otiskla jeho bosá noha. Byla to směs světů, kterou jsem si představoval snad tisíckrát, ale nikdy jsem nevěřil v to, že by se mohla uskutečnit. Ale bylo to tady – moje Předtím a Potom, která se dostávala do rozporu se silami planet.

Millard se mi už snažil vysvětlit, jak je možné, že jsou tady, na první pohled v bezpečí a bez obav. Kolaps smyčky, který nás v Ďáblově akru skoro všechny zabil, resetoval jejich vnitřní hodiny. Nechápal tak docela proč, věděl jenom, že už jim nehrozí náhlé fatální zestárnutí, kdyby zůstali v přítomnosti příliš dlouho. Budou stárnout den po dni, tak jako já, jejich dluh let jim byl zřejmě odpuštěn, jako by nestrávili většinu dvacátého století tím, že prožívali stejný slunný den stále dokola. Byl to bezpochyby zázrak – nevídaný úspěch v dějinách podivných – a přesto to, jak k tomu došlo, pro mě nebylo ani zpola tak ohromující jako fakt, že tu vůbec jsou: že vedle mě stojí Emma, rozkošná silná Emma, naše ruce jsou propletené a zelené oči jí září, když si s údivem prohlíží pokoj. Emma, o které jsem tak často snil v těch dlouhých osamocených týdnech po návratu domů. Měla na sobě praktické šedé šaty pod kolena, pevné boty bez podpatku, ve kterých by mohla utíkat, kdyby bylo třeba, pískově žluté vlasy si sčesala dozadu do ohonu. Ta léta, kdy na ni všichni spoléhali, z ní udělala praktického člověka až do morku kostí, ale ani povinnosti či tíha let, které nesla, z ní nedokázaly vymazat tu dívčí jiskru, která uvnitř tak jasně zářila. Byla současně tvrdá i měkká, hořká i sladká, stará i mladá. To, že toho v sobě zosobňovala tolik, jsem měl na ní nejraději. Její duše byla bezedná.

„Jacobe?“

Mluvila na mě. Snažil jsem se odpovědět, ale připadal jsem si jako ve snu.

Zamávala na mě, pak luskla prsty, od palce jí odlétly jiskry jako od křesadla. Polekal jsem se a přišel jsem k sobě.

„Ano,“ řekl jsem. „Promiň.“

„Kdepak ses toulal?“

„Jsem prostě…“ Zamával jsem rukama, jako bych ze vzduchu vymetal pavučiny. „Jsem moc rád, že vás vidím, to je všecko.“ Dokončit větu mi připadalo stejně těžké jako udržet v náručí tucet balónů.

Její úsměv nedokázal zamaskovat trochu ustaraný pohled. „Chápu, že to pro tebe musí být neskutečně zvláštní, že jsme se tu všichni tak naráz objevili. Doufám, že jsme tě moc nešokovali!“

„Ne, ne. No, trošku možná ano.“ Kývl jsem hlavou směrem k pokoji, v němž byli všichni ostatní. Ať šli naši přátelé kamkoliv, doprovázel je šťastný chaos. „Jsi si jistá, že se mi to jenom nezdá?“

„Jsi si jistý, že o tom nesním já?“ Vzala mě za druhou ruku a stiskla ji. Její teplo a spolehlivost jako by dodaly světu na důvěryhodnosti. „Nedokážu ti ani říct, kolikrát jsem si za ta léta představovala, jak navštívím tohle městečko.“

Na chvíli mě to zmátlo, ale pak… samozřejmě. Můj dědeček. Abe tu žil ještě dřív, než se narodil můj táta. Viděl jsem jeho floridskou adresu na dopisech, které si Emma schovávala. Měla trochu nepřítomný pohled, jako by vzpomínala, a já jsem pocítil nečekaný osten žárlivosti – pak jsem se za to zastyděl. Měla právo na svou minulost a právě tak měla právo cítit se kolizí našich světů vykolejená stejně jako já.

Slečna Peregrinová se přihnala dovnitř jako tornádo. Odložila svůj cestovní plášť, pod kterým měla překrásné zelené tvídové sako a jezdecké kalhoty, jako kdyby právě přicválala na koni. Přecházela po místnosti a rozdávala rozkazy. „Olivo, okamžitě dolů! Enochu, dej ty nohy z pohovky!“ Namířila na mě prstem a kývla hlavou směrem ke kuchyni. „Pane Portmane, račte za námi. Jsou tu určité záležitosti, které vyžadují vaši pozornost.“

Emma mě vzala za ruku a doprovázela mě, za což jsem jí byl vděčný – pokoj se se mnou ještě trochu točil.

„Už se jdete cicmat?“ ozval se Enoch. „Vždyť jsme sotva přijeli!“

Emma mu volnou rukou lehce sežehla vlasy na temeni. Enoch ucukl a plácal si rukama na kouřící hlavu. Neudržel jsem se a rozesmál se na celé kolo a ten smích jako by vymetl z mé mysli pár pavučin.

Ano, mí přátelé jsou skuteční a jsou tady. A nejen to! Slečna Peregrinová oznámila, že tu chvíli zůstanou. Dozví se něco o moderním světě. Užijí si prázdniny, zasloužený odpočinek po pobytu v odporném Ďáblově akru – který se poté, co přišli o svůj starý hrdý dům v Cairnholmu, stal jejich dočasným domovem. Samozřejmě že jsou tu vítaní a já ani nedokážu vyjádřit, jak jsem vděčný za to, že je tu mám. Ale jak to bude přesně fungovat? Co moji rodiče a strýcové, které právě teď hlídá v garáži Bronwyn? Bylo toho všeho naráz hodně, a tak jsem to na chvíli odsunul stranou.

Slečna Peregrinová stála s Hughem u otevřené lednice a bavili se spolu. Vypadali naprosto ztracení mezi nerezovou ocelí a tvrdými hranami moderní kuchyně mých rodičů, jako herci, kteří se ocitli na špatné scéně. Hugh mával sýrem v plastovém obalu.

„Ale je tu jenom nějaké divné jídlo a já jsem nejedl už několik století!“

„Nepřeháněj, Hughu.“

„Nepřeháním. V Ďáblově akru je rok 1886 a tam jsem naposledy snídal.“

Ze spíže se vykutálel Horác. „Dokončil jsem inventarizaci a upřímně řečeno jsem v šoku. Jeden sáček jedlé sody, jedna konzerva sardinek ve slaném nálevu a jedna krabice sušenek plná zrnokazů. Vláda dává jídlo na příděl? Je tu válka?“

„Hodně si kupujeme jídlo venku,“ vysvětloval jsem mu. „Rodiče skoro nevaří.“

„Proč teda mají tak ohromnou kuchyň?“ divil se Horác. „I kdybych byl vynikajícím kuchařem, z ničeho nic neuvařím.“

Pravda byla, že můj otec viděl tuhle kuchyň v časopise a rozhodl se, že ji musí mít. Snažil se ospravedlnit cenu sliby, že se naučí vařit a bude pořádat vyhlášené rodinné večeře pro příbuzné – ale, jako v případě mnoha jeho dalších plánů, po několika lekcích vaření všechno vyšumělo. Takže teď máme tuhle ohromně drahou kuchyň a užíváme ji většinou, abychom uvařili nějaký mražený polotovar anebo ohřáli jídlo, které jsme si přinesli včera. Ale než bych jim to vysvětloval, raději jsem jenom pokrčil rameny.

„Nebojte se, v příštích pěti minutách najisto hlady neumřete,“ řekla slečna Peregrinová a odháněla Horáce i Hugha z kuchyně. „Tak a je to. Před chvílí jste vypadal trochu roztřeseně, pane Portmane. Je vám dobře?“

„Každou minutou je mi líp,“ odpověděl jsem trochu v rozpacích.

„Možná trpíte smyčkovou pásmovou nemocí,“ řekla slečna Peregrinová. „Ve vašem případě poněkud opožděně. U cestujících v čase je to naprosto normální, hlavně u těch, kdo s tím teprve začínají.“ Mluvila na mě přes rameno, procházela se po kuchyni a nahlížela do všech skříní. „Symptomy jsou obvykle nezávažné, i když ne vždy. Jak dlouho trpíte závratí?“

„Jen od chvíle, co jste přišli. Ale jsem opravdu v pořádku…“

„A co prasklé vředy, vbočené palce či migrény?“

„Nic.“

„Náhlé pomatení mysli?“

„Ne… alespoň pokud vím.“

„Neléčená smyčková pásmová nemoc není žádná legrace, pane Portmane. Pár lidí na to už umřelo. Sláva – sušenky!“ Vytáhla z kredence krabici sušenek, jednu si vysypala do ruky a strčila si ji do úst. „Šneci ve výkalech?“ ptala se dál a žvýkala u toho.

Potlačil jsem chuť se rozchechtat. „Ne.“

„Spontánní těhotenství?“

Emma sebou trhla. „Děláte si legraci?“

„Pokud víme, došlo k tomu zatím jen jednou,“ řekla slečna Peregrinová. Postavila krabici se sušenkami na stůl a upřela na mě pohled. „A ten subjekt byl muž!“

„Nejsem v jiném stavu!“ řekl jsem trochu moc nahlas.

„A díky bohu za to!“ zařval někdo z obýváku.

Slečna Peregrinová mě poplácala po rameně. „Zdá se, že jste mimo nebezpečí. Ale měla jsem vás varovat.“

„Asi je lepší, že jste to neudělala,“ odpověděl jsem. Byl bych paranoidní, nemluvě o tom, že kdybych si poslední měsíc dělal potají těhotenské testy a hledal v lejnech šneky, rodiče by mě do blázince poslali už dávno.

„Dobrá,“ shrnula to slečna Peregrinová. „A teď, než si budeme moci všichni odpočinout a těšit se navzájem ze své společnosti, trochu práce.“ Začala kráčet v malém kruhu mezi dvěma troubami a dřezem. „Zaprvé: bezpečnost a ostraha. Prošla jsem dům po obvodu. Zdá se, že je všude klid, ale zdání klame. Neměla bych vědět něco o vašich sousedech?“

„Jako například?“

„Kriminální minulost? Sklony k násilí? Držení střelných zbraní?“

Měli jsme jen dva sousedy: stařičkou paní Melloroosovou, osmdesátnici upoutanou na vozíku, která vycházela ze svého domu jen v doprovodu zdravotní sestry, která s ní bydlela, a německý pár, který trávil většinu roku jinde a svou usedlost ve stylu staveb na Cape Codu ponechávali s výjimkou zimních měsíců prázdnou.

„Paní Melloroosová umí být trošku vlezlá,“ řekl jsem. „Ale pokud se na jejím dvorku nebude nikdo chovat nápadně podivně, myslím, že s ní nebudou problémy.“

„Znamenám si,“ řekla slečna Peregrinová. „Za druhé: Necítil jste od té doby, co jste se vrátil domů, přítomnost nějakých netvorů?“

Cítil jsem, jak mi vyletěl krevní tlak, když jsem zaslechl to slovo, které mi nepřišlo na mysl ani na rty už několik týdnů. „Ne,“ ujistil jsem ji rychle. „Proč? Objevily se nějaké další útoky?“

„Ne. Vlastně po nich není ani slechu ani vidu. Ale právě to mi dělá starosti. A teď vaše rodina…“

„Copak jsme je v Ďáblově akru všechny nezabili nebo nepochytali?“ skočil jsem jí do řeči. Nebyl jsem připraven změnit téma tak rychle.

„Ne úplně všechny. Pár jich po našem vítězství uprchlo s několika stvůrami a domníváme se, že se skrývají před spravedlností v Americe. A ačkoliv pochybuji, že se objeví někde poblíž vás – vsadím se, že dostali za vyučenou – předpokládám, že něco chystají. Opatrnosti není nikdy nazbyt.“

„Tebe se šíleně bojí, Jacobe,“ řekla Emma hrdě.

„Vážně?“ zeptal jsem se.

„Po tom výprasku od tebe by museli být hlupáci, aby se tě nebáli,“ řekl Millard. Jeho hlas se ozval z druhého konce kuchyně.

„Zdvořilí lidé nešpehují a neposlouchají soukromé rozhovory,“ zareagovala rozzlobeně slečna Peregrinová.

„Já nešpehuju, mám hlad. A taky mě poslali, abych vás požádal, abyste si Jacoba neuzurpovaly pro sebe. Urazili jsme neskutečně dlouhou cestu, abychom ho viděli, však víte.“

„Jacob jim hodně chyběl,“ řekla Emma slečně Peregrinové. „Skoro jako mně.“

„Možná je načase, abyste se se všemi pozdravil,“ otočila se ke mně slečna Peregrinová. „Měl byste jim říct něco na uvítanou. Vysvětlit základní pravidla.“

„Základní pravidla?“ zeptal jsem se. „Jako co?“

„Jsou to mí chráněnci, pane Portmane, ale tohle je vaše město a vaše doba. Potřebuji vaši pomoc, aby se nikdo z nich nedostal do potíží.“

„Hlavně by měli dostat najíst,“ poznamenala Emma.

Obrátil jsem se na slečnu Peregrinovou. „Co jste to říkala předtím, o mé rodině?“

Nemohou být vězněni v garáži navždycky a znervózňovalo mě, co s nimi provedeme.

„Nemusíte si dělat starosti,“ řekla slečna Peregrinová. „Bronwyn má situaci pevně v rukou.“

Sotva to vyřkla, ozvala se od garáže dunivá rána, až se otřásly zdi. Sklenice z police vedle mě tím otřesem popadaly na zem a roztříštily se.

„Tohle vypadá jasně na to, že se jí situace z rukou vymkla,“ odtušil Millard.

Ale to už jsme utíkali.

***

„Zůstaňte, kde jste!“ zakřičela slečna Peregrinová do obýváku.

Uháněl jsem z kuchyně a zadní chodbou, Emma hned za mnou, poháněl mě adrenalin. Nevěděl jsem, co očekávat, až vletíme do garáže. Kouř? Krev? Znělo to jako exploze, ale určitě jsem nečekal, že najdu rodiče a strýce spát v autě jako mimina. Zadní část auta se vklínila do velikánské promáčkliny ve spuštěných garážových vratech a na betonu se třpytily střepy rozbitých koncových světel. Motor předl naprázdno.

Bronwyn stála vpředu před kapotou auta a v rukou se jí houpal nárazník. „Je mi to moc líto, nevím, co se stalo,“ řekla a upustila nárazník, který zazvonil ozvěnou.

Uvědomil jsem si, že musím vypnout motor, než se tu všichni udusíme. Odlepil jsem se od ostatních a běžel jsem ke dveřím na straně řidiče. Byly zamčené. Samozřejmě. Moji příbuzní se snažili zabránit Bronwyn, aby se k nim dostala. Určitě museli být vyděšení.

„Otevřu je,“ řekla Bronwyn. „Ustup!“

Postavila se pevně a oběma rukama popadla kliku.

„Co to…“ spustil jsem, ale ona s ohromným vzdychnutím vyrvala dveře z pantů. Díky váze a setrvačnosti jí dveře vyletěly z rukou, přelétly celou místností a narazily do zadní stěny. Ten zvuk byl jako nějaká fyzikální síla, která mě zatlačila dozadu.

„Páni, to jsem nešika,“ pronesla Bronwyn do zvonivého ticha, které nastalo.

Garáž začínala připomínat některé z vybombardovaných domů, které jsem viděl v Londýně za války.

„Bronwyn!“ vykřikla Emma a přestala se krýt. „Mohla jsi někomu srazit hlavu!“

Naklonil jsem se dovnitř otvorem, kde bývaly dveře, natáhl jsem se přes spícího otce a vytáhl klíče ze zapalování. Máma se opírala o tátu, který chrápal. Vzadu se strýcové navzájem objímali ve spánku. Navzdory hluku se nikdo z nich ani nepohnul. Znal jsem jen jednu látku, která mohla lidi takhle hluboko uspat – mletý prst Matky Prach. Když jsem vylezl z auta, viděl jsem Bronwyn s malým váčkem toho prášku, jak se snaží vysvětlit, co se přihodilo.

„Ten muž vzadu,“ ukázala prstem na strýce Bobbyho. „Viděla jsem ho, jak používá svůj, svůj malý…“ Vytáhla z kapsy Bobbyho mobil.

„Mobil,“ řekl jsem.

„Správně – tak,“ pokračovala. „Tak jsem mu ho vzala, což všechny rozzuřilo jako fretky, a pak jsem udělala to, jak mi slečna Pé ukazovala…“

„Tys použila prášek?“ zeptala se slečna Peregrinová.

„Foukla jsem ho přímo na ně, ale hned neusnuli. Jacobův táta nastartoval auto, ale namísto aby jel dopředu, on… on…“ Bronwyn gestikulovala směrem k promáčknutým vratům od garáže, slova jí došla.

Slečna Peregrinová ji poplácala po paži. „Ano, drahá, vidím. Zvládla jsi to, jak nejlíp to šlo.“

„Jo,“ poznamenal Enoch. „Šlo to rovnou do zdi.“

Otočili jsme se a uviděli ostatní děti, jak stojí v hloučku v hale a nakukují do garáže.

„Řekla jsem vám, že máte zůstat na místě,“ vyplísnila je slečna Peregrinová.

„Po takovém rámusu?“ řekl Enoch.

„Mrzí mě to, Jacobe,“ řekla Bronwyn. „Byli tak naštvaní a já jsem nevěděla, co mám dělat. Neublížila jsem jim, že ne?“

„Myslím, že ne.“ Sám jsem zažil ten sametový spánek navozený práškem Matky Prach a nebylo to špatné místo, na kterém stráví pár hodin. „Můžu se podívat na strejdův mobil?“

Bronwyn mi ho podala. Displej byl popraskaný a vypadal jako pavučina, ale text byl čitelný. Když se displej rozsvítil, přečetl jsem si několik zpráv od tety:

Co se děje?

Kdy přijedeš domů?

Je všechno v pořádku?

Jako odpověď začal strýc Bobby vyťukávat VOLEJ POLICAJTY, ale pak mu zřejmě došlo, že je stejně tak dobře může zavolat sám. Ale než to mohl udělat, Bronwyn mu telefon vzala. Kdyby se opozdila jen o pár sekund, měli jsme tu zásahovou jednotku. Hruď se mi sevřela, když jsem si uvědomil, jak snadno jsme se mohli dostat do pěkné šlamastyky. K čertu, pomyslel jsem si, když jsem očima těkal od zničeného auta ke zničené zdi a zničeným vratům od garáže. Vždyť ona už to pěkná šlamastyka je.

„Buď bez obav, Jacobe. Zvládla jsem už ošemetnější situace.“ Slečna Peregrinová obcházela kolem auta a odhadovala škody. „Tvoji příbuzní budou tvrdě spát až do rána a já myslím, že bychom se měli pokusit o totéž.“

„A co pak?“ zeptal jsem se. Byl jsem nervózní a začínal jsem se potit. V garáži nebyla klimatizace a bylo tu nesnesitelné horko.

„Až se probudí, vymažu jim nejnovější vzpomínky a strýce pošlu domů.“

„Ale co si budou…“

„Vysvětlím jim, že jsme vzdálení příbuzní ze strany tvého otce a že jsme přijeli z Evropy uctít Abeovu památku. A pokud jde o tvůj pobyt v ústavu pro choromyslné, cítíš se teď mnohem lépe a nepotřebuješ péči psychiatrů.“

„A co…“

„Ach, uvěří tomu. Normální jsou po výmazu paměti velmi snadno ovlivnitelní. Dokázala bych je přesvědčit, že jsme návštěvníci z Měsíce.“

„Slečno Peregrinová, prosím, nechte toho.“

Usmála se. „Omlouvám se. Sto let ve funkci ředitelky naučí člověka předvídat otázky, aby se vše urychlilo. A teď pojďte, děti, musíme probrat pravidla pro několik příštích dní. O současnosti se toho musíte hodně naučit a nejlépe je s tím začít hned.“

Hnala všechny pryč z garáže, zatímco ji zasypávali otázkami a stížnostmi.

„Jak dlouho se můžeme zdržet?“ ptala se Oliva.

„Můžeme jít ráno na průzkum?“ přidala se Claire.

„Rád bych něco snědl dřív, než umřu,“ řekl Millard.

Za chvíli jsem zůstal v garáži sám. Loudal jsem se částečně proto, že jsem měl špatný pocit z toho, že tu nechávám svou rodinu přes noc, ale taky proto, že jsem se obával nadcházejícího vymazání jejich paměti. Slečna Peregrinová vypadala sebejistě, ale tohle bude větší zásah než tenkrát v Londýně, kdy vymazala asi jen deset minut jejich vzpomínek. Co když jich nevymaže dost anebo naopak příliš mnoho? Co když můj táta zapomene všechno, co ví o ptácích, anebo co když moje máma zapomene francouzštinu, kterou učí na vysoké?

Chvíli jsem je pozoroval, jak spí, a dopadala na mě tato nová tíha. Najednou jsem se cítil nepříjemně dospělý, zatímco moji blízcí – zranitelní, klidní a trochu slintající – vypadali skoro jako nemluvňata.

Možná existuje jiný způsob.

Emma se naklonila otevřenými dveřmi dovnitř. „Všechno v pořádku? Obávám se, že kluci se vzbouří, jestli nedostanou brzy večeři.“

„Jen si nejsem jistý, zda je můžu opustit,“ kývl jsem hlavou ke svým příbuzným.

„Nikam neodejdou a nepotřebují, aby je někdo hlídal. Po té dávce, jakou dostali, budou spát tvrdě do zítřejšího poledne.“

„Já vím. Jenom… prostě se cítím trochu blbě.“

„To nemusíš.“ Přišla ke mně. „Není to tvoje chyba. Vůbec.“

Přikývl jsem. „Jen je to trochu smutné, to je všecko.“

„Co?“

„Že se syn Abea Portmana nikdy nedozví, jak výjimečný muž byl jeho otec.“

Emma mě vzala za ruku a položila si ji okolo ramen. „Myslím, že je stokrát smutnější, že se nikdy nedozví, jak výjimečný muž je jeho syn.“

Právě jsem se nakláněl, abych ji políbil, když mi v kapse zavibroval strýcův mobil. Oba jsme se zarazili. Vytáhl jsem mobil a našel novou textovku od tety.

Už je ten bláznivej J ve cvokhauzu?

„Co je to?“ zeptala se Emma.

„Nic důležitého.“ Zastrčil jsem mobil zpátky do kapsy a otočil se ke dveřím. Nechat rodinu přes noc v garáži mi najednou nepřipadalo jako špatný nápad. „Pojďme, musíme vymyslet co k večeři.“

„Určitě?“ zeptala se Emma.

„Určitě.“

Když jsme odcházeli, zhasnul jsem.

***

Navrhl jsem objednat pizzu z obchodu, odkud rozvážejí i pozdě večer. Jen pár dětí vědělo, co to vůbec pizza je, a rozvoz pro ně byl něčím úplně novým.

„Oni to připraví někde mimo a přinesou ti to domů?“ zeptal se Horác, jako by to bylo něco skoro skandálního.

„Pizza – to je floridská kuchyně?“ zajímala se Bronwyn.

„Vlastně ne,“ řekl jsem. „Ale věřte mi, bude vám chutnat.“

Udělal jsem telefonicky velkou objednávku a usadili jsme se na gaučích a v křeslech v obýváku a čekali, až přivezou jídlo. Slečna Peregrinová mi zašeptala do ucha: „Myslím, že je čas na ten proslov.“ Nečekala na odpověď, odkašlala si a oznámila všem v pokoji, že jim chci něco říct. A tak jsem vstal a začal trochu neohrabaně improvizovat.

„Jsem moc rád, že jste tady. Nevím, jestli víte, kam mě moji příbuzní dnes večer chtěli odvézt, ale nebylo to dobré místo. Chci říct…“ zaváhal jsem. „Chci říct, že pro některé lidi může být dobré, víte, pro ty, co mají doopravdy duševní problémy, ale… zkrátím to – vy jste mi zachránili zadek.“

Slečna Peregrinová se zamračila.

„To ty jsi zachránil naše… sedínky,“ ozvala se Bronwyn a podívala se na ředitelku. „Jen ti oplácíme.“

„Dobrá, díky. Když jste se tu všichni objevili, myslel jsem, že se mi to zdá. O tom, že mě přijedete navštívit, sním od chvíle, kdy jsme se potkali. Takže bylo docela těžké uvěřit tomu, že se to opravdu děje. V každém případě, jste tady a já doufám, že se tu budete cítit stejně vítaní, jako jsem se cítil já, když jsem s vámi zůstal ve vaší smyčce.“ Pokýval jsem hlavou a podíval se na podlahu, najednou jsem si připadal nesvůj. „Takže, jsem nadšený, že tu jste, mám vás rád, kamarádi, konec řečnění.“

„My tě máme taky rádi!“ zvolala Claire, vyskočila ze židle a utíkala mě obejmout. Pak se k ní připojily Oliva a Bronwyn, a za chvíli mě skoro všichni objímali tak, že jsem mohl stěží dýchat.

„Máme takovou radost, že jsme tady,“ řekla Claire.

„A ne v Ďáblově akru,“ dodal Horác.

„Užijeme si spoustu legrace!“ zazpívala Oliva.

„Promiň, že jsme vám trochu rozbourali dům,“ omlouvala se Bronwyn.

„Co myslíš tím jsme?“ zeptal se jí Enoch.

„Nemůžu dýchat,“ zalapal jsem po vzduchu. „Tolik mě tisknete…“

Chumel se roztáhl natolik, že jsem se mohl nadechnout. Na volné místo pak vstoupil Hugh a dloubnul mě do prsou.

„Víš, že tu nejsme všichni, jasné?“ Kolem něho nervózně kroužila osamocená včela. Ostatní couvli, aby dopřáli Hughovi a jeho rozhněvané včele trochu místa. „Říkal jsi, že jsi rád, že tu všichni jsme. Ale nejsme.“

Chvíli mi trvalo, než mi došlo, co má na mysli, a pak jsem se cítil zahanbeně. „Mrzí mě to, Hughu. Nechtěl jsem Fionu vynechat.“

Podíval se na svoje pletené proužkované ponožky. „Někdy mám pocit, že na ni zapomněli všichni kromě mě.“ Dolní ret se mu chvěl, pak zaťal pěsti, aby to chvění zastavil. „Není mrtvá, víš.“

„Doufám, že máš pravdu.“

Podíval se mi vzdorně do očí. „Není.“

„Dobře. Není mrtvá.“

„Vážně mi moc chybí, Jacobe.“

„Nám všem,“ řekl jsem. „Nechtěl jsem ji vynechat a nezapomněl jsem na ni.“

„Omluva se přijímá,“ řekl Hugh, otřel si tvář, otočil se na patě a odkráčel z pokoje.

„Nebudeš tomu věřit,“ ozval se po chvíli Millard, „ale tohle je pokrok.“

„Skoro s nikým z nás nemluví,“ dodala Emma. „Je nahněvaný a nechce se smířit s pravdou.“

„Vy si myslíte, že není možné, že Fiona je někde naživu?“ zeptal jsem se.

„Považuji to za nepravděpodobné,“ odpověděl Millard.

Slečna Peregrinová svraštila obličej a přiložila si na rty prst – plula pokojem směrem k nám – a s jednou rukou na našich zádech nás tlačila do hloučku. „Řekli jsme o tom ve všech smyčkách a ve všech komunitách podivných, s nimiž jsme v kontaktu,“ zašeptala. „Rozdali jsme oficiální prohlášení, úřední oznámení, fotografie, podrobný popis – dokonce jsem poslala průzkumné holuby slečny Wrenové, aby hledaly Fionu v lesích. Do této chvíle nic.“

Millard si vzdychl. „Kdyby byla, chudinka, naživu, nesnažila by se nás už kontaktovat? Není tak těžké nás najít.“

„Asi ano,“ přisvědčil jsem. „Ale zkusil někdo hledat její… hm…“

„Její tělo?“ dokončil Millard.

„Millarde, prosím,“ řekla ředitelka.

„Bylo to nešetrné? Měl jsem použít méně přesný termín?“

„Zkrátka mlč,“ sykla na něj slečna Peregrinová.

Millardovi nechyběl cit, jen nedbal na city ostatních.

„K tomu pádu, při kterém Fiona zřejmě zemřela,“ pokračoval Millard, „došlo ve zvěřinci, ve smyčce slečny Wrenové, která už zkolabovala. Pokud tam bylo její tělo, už se k němu nedostaneme.“

„Zvažovala jsem, zda uspořádat zádušní mši,“ řekla slečna Peregrinová. „Ale nemohu na toto téma ani promluvit, abych neuvrhla Hugha do silné deprese. Bojím se, že kdybychom na něj příliš tlačili…“

„Nechce si ani osvojit nové včely,“ pokračoval Millard. „Říká, že by je neměl tak rád, protože nepoznaly Fionu. Proto má jen tuhle jednu, která je už také poněkud pokročilého věku.“

„Možná že mu změna prostředí prospěje,“ řekl jsem.

V tu chvíli se ozval zvonek. A právě včas, protože nálada v pokoji byla každou sekundou ponuřejší.

Claire a Bronwyn chtěly jít za mnou, ale slečna Peregrinová je okřikla. „Nikam! Ještě nejste připraveny mluvit s normálními.“

Myslel jsem si, že setkání s doručovatelem pizzy neznamená žádné riziko – dokud jsem neotevřel dveře a nespatřil za nimi kluka, kterého jsem znal ze školy. V rukách držel štos krabic s pizzou a snažil se, aby mu nespadly.

„Devadesát čtyři šedesát,“ zamumlal. Když mě poznal, trhnul hlavou. „Páni, Portman?“

„Justin! Ahoj!“

Jmenoval se Justin Pamperton, ale všichni mu říkali Pemprska. Kouřil marijánku a proháněl se na skejtu spolu s jemu podobnými, kteří otravovali lidi na parkovišti před školou.

„Vypadáš dobře,“ řekl. „Už je ti líp?“

„Co máš na mysli?“ zeptal jsem se a vlastně jsem to vědět nechtěl. Co nejrychleji jsem přepočítával peníze. (Předtím jsem prohledal zásuvku svých rodičů s ponožkami, kde měli vždycky schovaných pár stovek dolarů.)

„Říká se, že ses, no… že ti ruplo v bedně. Bez urážky.“

„Hmm, ne,“ řekl jsem. „Jsem oukej.“

„Jasně,“ kýval hlavou jako nějaká figurka. „Páč, co jsem já slyšel, bylo…“

Zmlkl uprostřed věty. Uvnitř se někdo zasmál.

„Tý vole, máš tu mejdan?“

Vzal jsem od něho pizzy a strčil jsem mu do ruky bankovky. „Něco na ten způsob. Drobné si nech.“

„S holkama?“ Snažil se nakouknout do domu, ale já jsem se pohnul tak, abych mu zablokoval výhled. „Za hoďku končím. Mohl bych vzít pár piv…“

Nikdy v životě jsem si tolik nepřál, aby někdo zmizel z naší verandy.

„Soráč, ale je to soukromé.“

Zdálo se, že jsem na něho udělal dojem. „To zvládneš, kámo.“ Zvedl ruku, aby si se mnou plácnul, pak si uvědomil, že já nemůžu, protože držím pizzu, tak udělal pěst a zamával jí. „Čau za tejden, Portmane.“

„Za týden?“

„Ve škole, brácho! Na který planetě žiješ?“ Odklusal k předoucímu autu, vrtěl hlavou a smál se pro sebe.

***

Jakmile se začala rozdávat pizza, konverzace ustala a tři minuty bylo slyšet jen mlaskání a spokojené bručení. V té pauze jsem si v hlavě přehrával Justinova slova. Za týden začíná škola a já jsem na to nějak úplně zapomněl. Než rodiče usoudili, že jsem nepříčetný, a pokusili se mě odvézt do léčebny, rozhodl jsem se, že se do školy vrátím. Měl jsem v plánu vydržet to doma do maturity a pak utéct do Londýna, kde budu žít s Emmou a svými přáteli. Ale teď se ti kamarádi, které jsem považoval za tak vzdálené, a svět, o kterém jsem si myslel, že je nedostupný, objevili na mém prahu a během jednoho večera se všechno změnilo. Mí přátelé se teď mohli toulat, kdekoliv (a kdykoliv) se jim zachtělo. Copak si dokážu představit, že bych denně seděl nekonečné hodiny ve třídě a trávil přestávky na oběd a povinná shromáždění ve škole, zatímco na mě čeká tohle všechno?

Asi ne, ale v tuto chvíli jsem všechno nedokázal hned vyřešit. Seděl jsem s pizzou na klíně, hlava se mi točila z toho, že je něco z toho vůbec možné. Škola začne až za týden. Je dost času. Teď jsem se potřeboval jenom najíst a užívat si společnost svých přátel.

„Tohle je nejlepší jídlo na světě!“ oznámila Claire s pusou plnou lepkavého sýra. „Tohle budu jíst každý večer.“

„Ne, pokud chceš přežít týden,“ řekl Horác a pečlivě odstraňoval ze svého kousku olivy. „Je v tom víc sodíku než v celém Mrtvém moři.“

„Máš strach, že ztloustneš?“ zasmál se Enoch. „Tlustý Horác. To bych rád viděl.“

„Mám strach, že se nafouknu,“ opravil ho Horác. „Mám šaty na míru, na rozdíl od těch pytlů mouky, v kterých chodíš ty.“

Enoch se podíval na svoje šaty – šedou košili bez límečku pod černou vestičkou, roztřepené černé kalhoty a lakýrky, které už dávno ztratily lesk. „To mám z Parííí,“ řekl s přehnaným francouzským přízvukem, „od jednoho šviháka, který je už nepotřeboval.“

„Od mrtvého šviháka,“ upřesnila Claire a zkroutila zhnuseně rty.

„Pohřební služby jsou nejlepší sekáčské butiky na světě,“ řekl Enoch a ukousl si pořádný kus pizzy. „Jen se k těm šatům musíte dostat dřív, než se začnou ti, co je mají na sobě, rozkládat.“

„Tak, a mám po jídle,“ řekl Horác a odhodil talíř na konferenční stolek.

„Zvedni ten talíř a dojez to,“ vyplísnila ho slečna Peregrinová. „Jídlem se neplýtvá.“

Horác si vzdychl a vzal si talíř. „Občas závidím Nullingsovi. Může přibrat padesát kilo a nikdo si toho nevšimne.“

„Jen pro tvou informaci – jsem pěkně štíhlý,“ ozval se Millard a udělal zvuk, který mohl být jen poplácáním ruky po holém břiše. „Pojď a sáhni si, když mi nevěříš.“

„To si nechám ujít, díky.“

„Proptáka, obleč se, Millarde,“ poručila slečna Peregrinová. „Co jsem říkala o nevhodné nahotě?“

„Co na tom záleží, když mě stejně nikdo nevidí?“ namítl Millard.

„Je to nevkusné.“

„Jenže je tu hrozné horko!“

„No tak, pane Nullingsi!“

Millard vstal z gauče, a když procházel okolo, mumlal si něco o prudérních lidech. Za chvilku se vrátil s ručníkem ovázaným volně kolem pasu. Ale slečně Peregrinové se nelíbilo ani to a znovu ho poslala pryč. Když se vrátil podruhé, byl vyšňořený v tom, co mi vyhrabal ze skříně – měl na sobě turistické boty, vlněné kalhoty, kabát, šálu, čepici a rukavice.

„Millarde, umřeš na úpal!“ vykřikla Bronwyn.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Prolog

Kapitola 1