Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Rachael Anderson: Vzestup slečny Notleyové

Vydání první

Copyright © 2017 Rachael Anderson

Published by arrangement with Bookcase Literay Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2257. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Rise of Miss Notley vydaného

nakladatelstvím HEA Publishing v roce 2017

Český překlad © 2019 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Cover image credit: Lee Avison/Arcangel images

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1068-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1069-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Rachael Anderson

Vzestup slečny Notleyové

Ach, jak složitou pavučinu tkáme,

když se poprvé podvádět chystáme!

sir Walter Scott, Marmion

1

Slečna Coralynn Notleyová stanula na schodech sídla Langtry Park a pohlédla prosebně na hřmotného majordoma. „Promiňte mi, že přicházím v tak brzkou hodinu, Simsi, ale musím okamžitě mluvit s lady Harriett.“ V ranním zářijovém vzduchu už byl cítit chlad a ona se před ním choulila, tiskla si paže k hrudi a přála si, aby si stihla vzít teplejší rukavičky. Než sem došla, skoro jí zmrzly prsty.

Zdálo se jí, že starší muž s odpovědí velice dlouho otálí. „Bojím se, že je stále indisponovaná, slečno Notleyová. Možná byste se mohla vrátit…“

„Počkám tady,“ vyhrkla Cora, protože domů se vrátit nemohla, když její život nabral takový obrat. Lady Harriett byla skutečně jediná osoba, které by se ráda svěřila, a svěřit se musela. „Prosím, Simsi, je to velice nutné.“

Sims zaváhal. Jeho šedé, skoro neexistující obočí se pevně spojilo dohromady, až přitom vypadal trochu jako sušená švestka. Cora by se tomu možná jindy zasmála, ale teď na to neměla náladu, tak jen pevněji stiskla kabelku a hypnotizovala ho očima. Prosím, neposílej mě pryč.

„Proboha, Simsi, co to tam dole děláte?“ ozval se za ním ženský hlas. Majordom dvakrát mrkl, než se otočil a použil své velké tělo, aby Coře zablokoval pohled do domu.

„Lady Draysonová,“ pravil. „Vy už jste tak brzy ráno vzhůru?“

„Nemohla jsem spát,“ odvětila. „To malé začíná kopat, jakmile se za okny ukáže sluníčko. A jediné, co ho uklidní, je procházka po domě a sklenice teplého mléka.“

„Aha.“ Sims otočil hlavu na stranu a pročistil si hrdlo. Jeho vrásčité tváře získaly růžový odstín, jako by byl v rozpacích z upřímného způsobu, jímž lady Draysonová mluvila o svém dosud nenarozeném dítěti.

„Řekněte mi, prosím, proč držíte ty dveře otevřené?“ zeptala se lady Draysonová. „Tou mezerou sem docela studeně táhne.“

Sims si odkašlal a ustoupil stranou, aby bylo vidět na Coru. „Máme tu návštěvu, má paní. Slečna Notleyová trvá na tom, že musí okamžitě mluvit s lady Harriett. Řekl jsem jí…“

„Proboha, Simsi. Pusť to ubohé děvče dovnitř. Ještě chytí nějaké nachlazení, když bude stát venku v té zimě.“

„Ano, má paní.“ Ustoupil stranou, otevřel dveře dokořán a kývl na Coru, aby vešla dovnitř.

Cora by nejradši lady Draysonovou za její laskavost objala, ale místo toho se na ni vděčně usmála.

Hraběnka Draysonová stála na úpatí schodů v bledě růžovém županu a stejných pantoflíčkách. Krásné dlouhé vlasy měla spletené do copu, který měla elegantně přehozený přes rameno dopředu, kde dosahoval až k malé vypouklině, jež kazila její kdysi štíhlý pás. Ačkoli se Cora s lady Draysonovou neznala tak jako s lady Harriett, věděla, že i ona je laskavá a příjemná.

„Děkuju vám, má paní,“ oslovila ji Cora a rychle se uklonila.

Lady Draysonová odmávla veškeré formality a zatvářila se starostlivě, když si prohlédla Cořin obličej. „Doufám, že se vám vede dobře, slečno Notleyová.“

„Ano,“ vyhrkla kvapně Cora, protože se cítila trapně, že sem vtrhla takovým způsobem. Jak musela vypadat neotesaně. „Tedy abych tak řekla, tělesně se mi vede dobře, ale duševně cítím velkou úzkost.“

Lady Draysonová soucitně stiskla Coře ruku a chlácholivě se usmála. „Simsi, uveďte, prosím vás, slečnu Notleyovou do salonu. A já se ujmu úkolu vzbudit Harriett.“

„Ach ne,“ protestovala Cora. „Počkám, až vstane. Jenom si… nepřeju čekat u nás doma, víte.“

„Chápu,“ prohlásila lady Draysonová. „Ale Harriett by si přála, abych ji vzbudila, to vás ujišťuju.“

Cora pocítila okamžitou úlevu. Celou noc prochodila po ložnici, protože večer zaslechla rozhovor otce se sirem Gowenem. Dokonce i teď se jí sevřel žaludek při té vzpomínce. Cora vždycky věděla, že v očích rodičů nemá moc velkou cenu, ale teprve teď chápala, jak velice jim byla lhostejná.

„Děkuju, lady Draysonová. Jsem vám moc vděčná.“

Lady Draysonová přikývla, zvedla si sukně županu a vyšla po schodech nahoru. Dokonce i v požehnaném stavu vypadala vyrovnaně, vznešeně a šťastně. Cora si vzpomněla na těch několik příležitostí, kdy spatřila manžele Draysonovy, jak jedou kolem nebo se procházejí po rozsáhlém panství s hlavami skloněnými k sobě, jak si povídali, usmívali se nebo smáli. Zdálo se, že se k sobě hodí. Cora přitom zatoužila po něčem podobném, přestože věděla, že nic takového se jí nepovede.

„Mohla byste mě následovat, slečno Notleyová?“ pobídl ji Sims a uvedl ji do salonu. Otevřel doširoka velké dřevěné dveře a ustoupil, aby mohla Cora projít. „Udělejte si tu pohodlí, prosím. Nejspíš budete muset chvíli čekat, protože lady Harriett není snadné vzbudit.“

Cora klesla do křesla potaženého krémovým brokátem. Prsty neklidně pohybovala v klíně a nohy jí odmítaly pokojně spočívat na podlaze. Nepatří sem do tohoto domu. Nazývat lady Harriett přítelkyní připadalo Coře trochu namyšlené, ale lady Harriett byla její přítelkyně – vlastně jediná přítelkyně. Jako dcera bohatého obchodníka se Cora často cítila lapená mezi dvěma světy – tím, do kterého se narodila, a tím, do něhož chtěli proniknout její rodiče. Kdyby bylo podle otcova přání, Cora by musela za tyto jeho snahy tvrdě zaplatit.

Protože nevydržela klidně sedět, brzy vstala a začala přecházet po pokoji. Učinila několik okruhů kolem krásného nábytku. Ale nezastavila se, aby ocenila nádherný výhled z okna, ani aby obdivovala složitě zdobený mramorový krb, jak to učinila, když se v tomto pokoji ocitla poprvé. Stále se jen procházela a čekala. Přitom měla čím dál větší vztek na svého snobského otce. Jak si mohl dovolit jednat s ní jako s kusem nábytku, který se může nabízet a prodávat?

„Coro!“ Do pokoje vtrhla lady Harriett a levandulovým županem zametala podlahu, když se zmocnila Cořiných sevřených rukou. „Co se, proboha, stalo?“ Ebenové vlasy jí u toho rozcuchaně vlály kolem obličeje. Cora nikdy předtím neviděla lady Harriett tak neupravenou. Přimělo ji to k úvaze, jak musí vypadat ona sama. Má své kaštanové vlasy stále ještě pevně učesané v uzlu? Když o tom tak Cora přemýšlela, cítila, jak jí některé prameny splývají vzadu po šíji, zatímco několik dalších ji šimralo na tvářích. Zajímavé, že si toho až dosud nevšimla.

Ale na tom nezáleželo. Bylo pošetilé starat se v takové chvíli o vlasy. Sevřela pevněji ruce lady Harriett. „Můj otec se včera večer domluvil se sirem Gowenem. Výměnou za to, že naši rodinu uvede do vyšší společnosti, si mě má sir Gowen vzít za ženu spolu s věnem dvaceti tisíc liber.“

Lady Harriett zalapala po dechu. „Sir Gowen? Ale ten je přece dvakrát starší než ty a tlustý a… je to nejodpornější chlap v celém Essexu, jestli ne v celé Anglii.“ Výraz v obličeji jasně ukázal, jak je jí odporný.

„Nezapomeň, že má titul,“ dodala Cora, jako by lady Harriett neřekla to jediné, co by ho mohlo zachránit, alespoň v očích jejích rodičů.

„Ale on je jenom baronet – a velice neoblíbený baronet. Nikdo, kdo má za krejcar rozumu, se s ním nezahazuje,“ oponovala jí lady Harriett, jež zjevně nepochopila, proč chce vůbec Cořin otec s oním mužem jednat.

Cora si vzdychla. Jak by to mohla pochopit? Rodičům v tom nerozuměla ani samotná Cora, která je tak dobře znala. „Jeho titul se dědí už po několik generací a má stále otevřené dveře do společnosti, ať už je oblíbený, nebo ne. A kromě toho tu jinak není moc na výběr. Žádný vévoda by mě nechtěl – ani s mými dvaceti tisíci.“

Lady Harriett zaťala čelist a rozhodně prohlásila: „Nemůžeš si ho vzít. Já ti to nedovolím.“

„Samozřejmě že si ho nevezmu,“ odvětila Cora, protože už se tak sama rozhodla. Sir Gowen se na ni díval – vlastně se tak díval na většinu žen –, jako by se díval na ještě horkou pečenou husu. Běhal jí z toho mráz po zádech. Raději by šla někam mýt nádobí, než by se stala jeho manželkou. „Otec mi nedá žádné peníze, když s tím nebudu souhlasit – pokud mě ještě předtím neuškrtí. Vím, že musím pryč odtud a brzy, ale… já opravdu nemám kam jít. Alespoň zatím ne.“ A Cora náhle pocítila tak velkou únavu, že znovu klesla na krémové křeslo.

„Jak to myslíš, že nemáš kam jít?“ podivila se lady Harriett. „Samozřejmě budeš bydlet u nás.“ Jako by se tím dalo všechno vyřešit.

Cora se přiměla k úsměvu. Od lady Harriett se dalo očekávat, že vysloví takové pozvání, aniž by sebeméně uvažovala o jeho důsledcích. Připomnělo jí to první setkání s Harriett, kdy se obě zastavily u modistky a současně si všimly nového čepce ve výloze.

„Ten je krásný!“ zvolaly obě naráz a hned poté si prohlédly jedna druhou s určitými obavami.

Lady Harriett okamžitě vykouzlila na tváři úsměv, nemohla však skrýt vypočítavý pohled. „Ano, ten krajkový límec je opravdu krásný, že?“ Ukázala na krajkový výtvor ležící blízko čepce.

Cora se odmítla nechat zastrašit. Přešla ke stojánku a zvedla odtud čepec, aby si ho lépe prohlédla. „Nemluvím o tom límci, ale o tomhle čepci.“ Byl to krásný výrobek z pevně nařaseného bílého plátna, ozdobený bílými saténovými stuhami. Cora po něčem takovém pátrala už celé měsíce.

Lady Harriett vzala čepec Coře z rukou a začala si ho prohlížet. „Vím jistě, že jste mluvila o tom límci. Tenhle čepec je ušitý přímo pro mou hlavu a pro žádnou jinou.“ Sundala si pěkný čepec, který měla na hlavě, a nahradila ho tím novým. „Vidíte? Perfektně mi padne.“

„Možná, ale činí vaši pleť ohromně bledou. Vypadáte v něm jako duch,“ podotkla klidně Cora. „Možná by to spravilo trochu růže na tvářích.“

Lady Harriett zvedla své dokonalé oblouky obočí. „To je zajímavé, že právě vy říkáte něco takového, když máme podobné zbarvení obličeje.“

Cora zvedla čepec z hlavy lady Harriett a posadila si ho na svou. „Dámy, které nemají vytrénované oči, by si mohly něco takového myslet, ale jakmile uvidí ten čepec na mé hlavě, budou souhlasit s tím, že mou pleť výborně doplňuje. Nemyslíte?“

To už se Harriett začala smát. „Jistě, máte pravdu,“ připustila a podávala jí s úsměvem ruku. „Nemyslím, že jsem dosud měla to potěšení. Jsem lady Harriett Cavendishová z Langtry Parku.“

Cora pocítila na okamžik hrůzu. Lady Harriett? To je sestra hraběte z Draysonu, ne? Ach proboha, Cora by neměla krást ten kýžený čepec z tak vznešené hlavy. Co si o ní musí ta dáma myslet?

Nevěděla, co by měla udělat jiného, tak si s ní potřásla rukou a nabídla jí nejistý úsměv. „Slečna Coralynn Notleyová z Moorestonu.“ Lady Harriett teď určitě bude chtít ten čepec vrátit. Byla by chyba, aby tak krásný výtvor zdobil hlavu tak nízkého stvoření, jakým je Cora.

Ale lady Harriett ji překvapila. „Ach,“ poznamenala, „vy jste tu nová, že? O panu Notleym jsem už slyšela.“

„Ano.“ Cora nabídla čepec lady Harriett. „Jen jsem předtím žertovala. Opravdu vypadá mnohem líp na vás.“ Myslela si, že tím to skončí, protože tak vysoce postavená dáma se nebude přátelit s dcerou obchodníka. Ale v tom se Cora zmýlila. Úplně. Nejen že lady Harriett trvala na tom, aby si Cora nechala ten čepec, ale dokonce ji pozvala i s matkou hned příští den na čaj.

Cora však matce o své nové známé neřekla. Prostě přišla navštívit lady Harriett sama – a pokračovala v tom i několik dalších měsíců. Rodiče dodnes nevěděli, že je dobrou známou lady Harriett Cavendishové, a Cora už dohlédne na to, aby to tak zůstalo. Z toho důvodu by také nikdy nepřijala dobře míněné pozvání lady Harriett, aby žila v Langtry Parku.

„Jsi až moc laskavá, milá přítelkyně,“ odtušila Cora. „Ale víš, proč bych tady nemohla nikdy žít? Otec by se o tom za chvíli dozvěděl, a já odmítám dát mu pocit uspokojení jakýmkoli spojením s vaší rodinou. Doufám však, že bys mohla vědět o někom, kdo potřebuje vychovatelku, pokud možno někde daleko odtud, kde mě otec nikdy nenajde.“

Lady Harriett přivřela oči. „Nemůžeš odejít.“

„Spíš nemůžu zůstat.“

„Ale…“

„Harriett, prosím,“ žadonila tiše Cora. „Měla jsem celou noc na to, abych si to promyslela. A vidím pro sebe jediné řešení, a sice že musím zmizet. Přestože už jsem dospělá, můj otec je manipulativní a prohnaný. Kdybych tu zůstala, našel by si způsob, jak mě přimět k tomu sňatku.“

„To nebude muset,“ nabídla se Harriett. „Vaši rodinu můžu uvést do vyšší společnosti sama. Potom nebude potřebovat, aby ses provdala za sira Gowena.“

Cora tuto nabídku předvídala, takže byla připravena na ni odpovědět. „Ale za jakou cenu, Harriett? Ty mého otce neznáš. Bude se předvádět s celou rodinou, až se nám budou všichni posmívat, a přitom ještě pošpiní i dobré jméno Cavendishů. Pokud mě považuješ za svou přítelkyni, nikdy tomu nevystavíš mě ani svou rodinu. Návštěvy u vás v Langtry Parku byly pro mě těch několik posledních měsíců velkou úlevou a požehnaným útěkem. Kdybyste tu přivítali i mé rodiče…“ Cora se při té myšlence zašklebila. Když si představila, jak rodiče překračují zdejší práh a vyslovují všechny ty své urážlivé a vulgární výrazy… Cora by to nikdy nepřála nikomu zažít, a nejméně ze všech Cavendishově rodině.

„Takhle to nepůjde.“ Lady Harriett zazvonila a zhluboka se nadechla. Když se objevila služebná, přikázala jí, aby sem přivedla zbytek rodiny. „Zavolej sem, prosím, všechny, Molly. Dokonce i Colina.“

„Harriett, co to děláš?“ zpanikařila Cora. Neměla v úmyslu zatěžovat celou jejich rodinu svými problémy, a nejméně ze všech lady a lorda Draysonovy. Dobré nebe, neměla sem vůbec chodit.

„Uklidni se, děvče. Prostě jen volám posily,“ pravila lady Harriett a usadila se elegantně na pohovce. „Když tu budeme všichni, jsem si jistá, že vymyslíme nějaké dokonalé řešení.“

Jen kdyby se Cora cítila stejně sebevědomě.

2

Kočár se houpal ze strany na stranu, jak rachotil co nejrychleji po silnici. Cora nepřestávala hledět z okénka, přestože scenerie se už dávno změnila, takže neviděla stromy a louky, ale jen hru stínů a tůní měsíčního svitu. Nemohla od toho odtrhnout oči. Jedna část její bytosti se nemohla dočkat, až dorazí na místo určení, zatímco druhá část si přála, aby mohla takhle jet kočárem navěky.

Jediná další pasažérka Molly – důvěryhodná sloužící z Langtry Parku – už dávno usnula. Cora by měla být stejně unavená. Podnikly dlouhou a náročnou pětidenní cestu z Danbury a ona toho za celou tu dobu moc nenaspala. Její mysl však odmítala odpočívat. Přetékala myšlenkami a obavami z budoucnosti i úvahami, co by udělal její otec, kdyby někdy zjistil, že v jejím zmizení má prsty rodina Cavendishů.

Snažili se být co nejopatrnější. Cora utekla ze své ložnice v trepkách, v nichž přeběhla mramorovou podlahu v Moorestonu bez jediného zvuku. Vzala si s sebou jen malou tašku, v níž měla jediné šaty a několik nezbytností, spolu s kabelkou a malým množstvím peněz ze svého kapesného. Vchod pro sloužící při otvírání trochu zavrzal, nikdo se však neobjevil a Cora mohla utéct do ranní tmy, aniž si toho někdo všiml. Jakmile byla venku, šla k silnici, kde na ni čekal velký a pohodlný kočár s erbem Draysonů, aby ji odvezl pryč.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Motto

1

2