Přeložil:

JAN LUSK

Ed McBain: To veliké zlé město

Vydání druhé, v nakladatelství Baronet první

Copyright © 1971 by HUI Corporation

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2260. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Big Bad City

vydaného nakladatelstvím Thomas & Mercer, USA v roce 2013

Český překlad © 2019 Jan Lusk

Odpovědná redaktorka Dana Chodilová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2019 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2019 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1077-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1078-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Ed McBain

To veliké zlé město

Toto je opět pro mou ženu –

Dragicu Dimitrijević-Hunterovou

Město v této knize není skutečné.

Lidé i místa, vše je smyšlené.

Pouze popis policejní práce je založen

na zavedených vyšetřovacích metodách.

1

Detektivové ani nevěděli, že se ti dva muži znají. Jeden z nich putoval do zadržovací cely, protože bez rozmyslu zastřelil drobného korejského obchodníka, který se bránil jeho pokusům vyrabovat pokladnu v obchodě. Druhého právě přivedli. Byl dopaden na útěku z přepadení obchodu s alkoholem na Culverově a Dvanácté.

Kromě způsobu obživy ti dva neměli nic společného. Jeden byl bílý, druhý černý. Jeden byl vysoký, druhý malý. Jeden měl modré oči, druhý hnědé. Jeden z nich měl postavu vzpěrače, možná proto, že strávil dva roky za mřížemi za předchozí zločin a tam poctivě trénoval. Ten, kterého právě přivedli, byl mírně obtloustlý. Někdy je potřeba dávat si na tlouštíky pozor.

„Dovnitř, pohyb,“ vybídl ho Andy Parker a postrčil ho do cely. Později bude vykládat každému, kdo bude ochoten poslouchat, že automaticky předpokládal, že vězeňská stráž delikventa prohledala. „Jak jsem měl vědět, že jen tak z prdele vykouzlí kudlu?“

V tomhle případě slovo „prdel“ neznamenalo legraci. Detektiv Parker hovořil o rýze mezi buclatými hýžděmi zadrženého, odkud vytáhl zahnutý nůž, sotva spatřil svalovce, nevrle se hrbícího v protějším rohu klece. Jakmile Parker uviděl, že ten obtloustlý kouzelník vyndal ze zadku nůž, přirazil dveře cely a otočil klíčem v zámku. V téže chvíli Steve Carella a Artie Brown společně vedli na služebnu devět spoutaných hráčů košíkové. Oba detektivové okamžitě vycítili potíže.

Potíže nepramenily z toho, že by byl nějaký policista v ohrožení baculatým mužíkem máchajícím v cele nožem. Ale svalovec byl v policejní vazbě, což se dalo vykládat i jako policejní ochrana, a každý policajt v místnosti si už v duchu maloval obrázky monstrprocesu, žalujícího město, že dovolilo, aby černoch – černoch! – byl v policejní cele podřezán tlustým bílým vrahem, který se kolem sebe rozmachoval nožem a opakoval pořád dokola: „Jo! Jo! Jo!“

Carella vystřelil do stropu.

„Chtěl jsem to udělat o minutu dřív,“ bude později tvrdit Parker.

„Hej, ty!“ vykřikl Carella a běžel ke kleci.

„Nic nezkoušejte!“ varoval Brown devět basketbalistů, kteří, třebaže nikdo z nich nebyl právníkem, už ze sebe chrlili nabiflovaná rozhodnutí Nejvyššího soudu o neoprávněném zadržení a občanských právech a podobně. Pro případ, že by se někdo z nich rozhodl vytáhnout své spoutané kumpány do chodby, Brown vyndal vlastní pistoli a výhrůžně se rozkročil mezi hráči a dřevěným zábradlím oddělujícím služebnu od haly.

„Jo!“ vykřikl znovu útočník v cele a prořízl nožem vzduch. Svalovec nadále ustupoval a spoutanýma rukama kroužil před sebou. Svého času pár týpků máchajících nožem poznal a čekal na další výstřel z chodby v naději, že policisté odlákají pozornost toho tlustého šílence, který se na něj sápal s nožem a křičel „Jo!“, jako by měl vědět, co to znamená. „Jo!“ vykřikl ten sádelnatý sráč znovu a ohnal se po něm.

„Slyšíš mě?“ vykřikl Carella přes mříže. „Zahoď ten nůž! Hned!“

„Píchni ho, chlape!“ zvolal jeden z basketbalistů.

„Jo!“ zařval tlouštík a učinil další výpad a tentokrát vytryskla krev.

Kulturista ucukl zpět pravou rukou, jako by mu dlaň sežehl plamen. Přesně takovou bolest vyvolalo seknutí nožem. Když otočil dlaň a viděl hlubokou ránu od palce až k malíčku, zpopelavěl. Útočník vycítil krev a strach a chystal se ke smrtícímu úderu.

Parker a Carella, kteří stáli zvenku cely s pistolí v ruce, se museli během deseti sekund rozhodnout, jestli předpisy dovolují toho muže zneškodnit. Oba si byli jisti, že vytáhnutí nože v policejní cele je důvodem k tasení zbraní a zvolání varování.

„Zahoď ten nůž!“ zopakoval Carella.

„Ani hnout!“ křikl Parker.

Ale tlouštík neuposlechl ani jednoho varování. Dál se přibližoval k černému svalovci, z jehož dlaně pravidelně a znepokojivě tryskala krev, máchal před sebou ve vzduchu nožem a drmolil „Jo! Jo!“

„Ty kreténe blbej, co to furt meleš?“ vykřikl černoch, ale útočník se dál valil jako tank se svým „Jo! Jo!“

„Steve?“ zeptal se Parker.

„Zastav ho,“ přikývl Carella a vypálil jako první. Zasáhl tlouštíka do pravého stehna, čímž ho srazil na kolena. Parker vystřelil hned po něm a trefil muže do pravého předloktí. To ho přinutilo pustit nůž. Když ostří cinklo o podlahu, černoch se po něm natáhl.

„Nedělej to,“ řekl Carella tiše.

Důvod, proč na služebně bylo jen devět basketbalistů místo obvyklých deseti – po pěti z každého družstva – byl, že jednoho z hráčů zastřelili, když běžel po hřišti, aby skóroval. Výstřel podle všeho vyšel od jednoho ze zbývajících devíti hráčů, protože to byl tréninkový zápas bez diváků, na prázdném hřišti za horkého srpnového pátečního večera.

I v palčivém vedru poznala dvojice uniformovaných policistů v hlídkovém voze výstřel, když ho zaslechla. Vlastně byly dva rychle za sebou. Bang, bang, jako v komiksu. Zastavili před drátěným plotem právě včas, aby zadrželi devět mladíků, kteří rychle prchali, jak bylo v této oblasti zvykem, kdykoli někde zazněly výstřely.

Podle odhadu policistů bylo klukům mezi sedmnácti a čtyřiadvaceti, pětadvaceti lety, všichni měli na sobě tričko a to, co jeden z nich popsal jako „plandavé kraťasy“, což znamenalo, že je měli prověšené až pod kolena. Bílý tým byl oblečen do bílých triček, modrý do modrých. Hoch ležící na zemi s dvěma dírami po kulkách v hrudníku byl – nebo býval – členem bílého týmu, ale tričko měl teď jasně červené.

Ve vysoké trávě lemující zanedbané hřiště našli policisté revolver Smith & Wesson .32. Žádný z těch devíti netušil nic o zbrani ani o tom, jak s ní byl Jabez Courtney zastřelen. Všichni – patrně včetně toho, kdo mladého Jabeze zastřelil – si stěžovali, že byli obklíčeni a odvlečeni na služebnu jenom proto, že jsou černí. O. J. Simpson by měl radost.

Nyní, za deset minut osm, se Carella a Brown pustili do papírování. V srpnu život ve městě zpomaloval do líného rytmu písně „Summertime“, jak to popsal poručík Byrnes – neplést s ragtimem! – který zvolna postrkoval utlumený tým do občas horečného tempa policejní práce. Každý pracovní den se střídaly tři osmihodinové směny. První byla denní, od osmi ráno do čtyř odpoledne. Po ní následovala noční od čtyř do půlnoci. Poslední a nejméně oblíbenou byla ranní směna od půlnoci do osmi ráno. Směny se obvykle střídaly čtvrt hodiny před oficiálním začátkem, ovšem nikoli v srpnu. V srpnu si minimálně třetina sboru vybírala dovolenou a mnoho detektivů pracovalo přesčas v šestnáctihodinových směnách. Což možná vysvětlovalo, proč Carella a Brown, kteří přišli do práce ve tři čtvrtě na osm ráno, tu po více než dvanácti hodinách stále byli.

V tomto čase padala na služebnu malátná lenivost. Navzdory povyku devíti basketbalistů a jejich dorazivších advokátů, všech po zuby ozbrojených argumenty ohledně masového a nevybíravého zatýkání podezřelých, připravených vyvolat duchy holokaustu a internačních táborů pro Američany japonského původu za druhé světové války…

Navzdory příjezdu lékařského týmu, samý spěch a naléhavost ve věrné imitaci seriálových herců, který spěšně naložil krvácejícího kulturistu na nosítka a pelášil s ním dolů po železných schodech k čekající sanitce, ačkoli zraněný bez ustání protestoval, že chodit může, jeho nohám se sakra nic nestalo…

Navzdory příjezdu druhého lékařského týmu, neméně vzdělaného v televizních seriálech než ten první, který rychle a zručně naložil tlouštíka ohánějícího se předtím nožem na další nosítka. Přestože krvácel z paže a stehna, ječel na své zachránce, že ten chlap, kterého pořezal, mu ukradl manželku, kteréžto obvinění ukončil jeden z ošetřovatelů slovy útěchy „klídek, amigo“, přestože pacient nebyl Hispánec…

Navzdory příjezdu dvou detektivů z Vnitřních záležitostí, kteří chtěli vědět, co se tady stalo, jak mohl jeden muž ve vazbě zranit jiného muže ve vazbě a jak to, že se tady tasily zbraně a střílelo a podobné kecy, které si Parker a Carella – a dokonce i nevinný Brown, který jen dával pozor na devět basketbalistů – museli vyslechnout, než mohli seknout s prací…

Navzdory příjezdu maníka i s pomocníkem, jimž se nadneseně říkalo Odbor údržby a oprav, aby dali do pořádku vysloužilý klimatizační systém budovy, který samozřejmě celý den nefungoval, zrovna když venku bylo třiatřicet stupňů…

Navzdory tomu, co by nezávislému pozorovateli mohlo připadat jako přehnaný pohyb, ale co přicházející a odcházející detektivové brali prostě jako něco, co k tomuto místu patří, plus mínus pár lidí…

Navzdory tomu všemu tu panoval známý poklid.

Zatímco Carella, Parker a Brown odříkávali kapitoly a odstavce z předpisů dvěma inspektorům, dychtivým přihřát si polívčičku v kanceláři starosty odhalením dalšího použití nadměrného násilí další trojicí brutálních policejních důstojníků…

Zatímco Carella a Brown společně vyťukávali ve třech stejnopisech hlášení o devíti basketbalistech, kteří v oddělených výslechových místnostech stále prohlašovali, že jsou nevinní, přestože jeden z nich téměř jistě zastřelil Jabeze Courtneyho, který teď ležel studený jako kámen na nerezovém stole v márnici u Milosrdné Matky Boží…

Zatímco Parker si hlučně stěžoval, nejprve inspektorům a posléze svým kolegům detektivům, že ti zatracení modráci z hlídky měli toho tlustého zmetka prohledat, než mu nasadili želízka a přivezli ho sem k výslechu…

Zatímco se Meyer a Kling vrátili z terénu, kde se ptali zastavárníka na zloděje s přezdívkou Cukrář, čímž opět imitovali média, protože zlodějíček v kterékoli detektivce, filmu nebo televizním seriálu dostává barvité přezdívky právě od policistů nebo novinářů, fikce pak znovu kopíruje realitu a tak stále dokola v nekonečném koloběhu…

„Hned za dveřma nechává krabici čokoládových sušenek,“ vysvětloval Meyer Brownovi.

„Vážně?“ zeptal se bez zájmu Brown.

„Lepší než aby jim nasral do bot,“ přidal se Parker.

„Což spousta z nich dělá,“ přitakal Kling.

„Přišli jste tady o velkou legraci,“ řekl Carella.

„Vypadá to, jako by pro tebe ještě neskončila,“ opáčil Meyer zvesela.

Zatímco telefony zvonily, hlasy se mísily a překřikovaly, Carella si uvědomil zvuky srpna linoucí se do služebny skrz zastíněná a otevřená okna. V záři pouličních lamp někdo hrál stickball, což byla verze baseballu přizpůsobená městskému prostředí. Z Grover Avenue slyšel klapot kopyt koní, táhnoucích kočáry do parku. Náhle zatrylkoval dívčí smích. Nevěděl, jak dávno ten příběh četl, ani nedokázal spočítat, kolikrát si na něj za letních dní vzpomněl. Ale při tom smíchu znovu viděl dívky Irwina Shawa v tenoučkých letních šatičkách a vědoucně se usmál. Žlutá. To smějící se děvče někde na ulici na sobě bude mít žluté šaty.

S úsměvem přešel k dřevěné tabuli, kam detektivové psali své pochůzky – možná staromódní pomůcce ve věku počítačů a e-mailu, ovšem stále užitečné a přehledné – a chystal se přesunout visačku se svým jménem z kolonky „Ve službě“ do kolonky „Volno“, protože za deset minut devět, po dlouhých třinácti hodinách za horkého letního dne od okamžiku, kdy ji přesunul opačným směrem, byl připraven jít domů.

Otevřely se dveře kanceláře poručíka Byrnese.

„Steve? Artie?“ zavolal. „Jsem rád, že jsem vás zastihl.“

Mrtvá dívka ležela naznak před lavičkou v Groverově parku, ani ne sedm bloků od policejní stanice, na štěrkové cestičce jen pár metrů od Grover Avenue. Oblečena byla do bílé blůzy a modrých kalhot, bílých ponožek a ošoupaných bot Reebok. Kolem těla se rojily mouchy. Nikde ani stopa po krvi, ale mouchy už olizovaly její dokořán otevřené oči. I bez doktora bylo jasné, že byla uškrcena. Odřeniny na krku jejich okamžité podezření potvrzovaly.

„Dotýkali jste se něčeho?“ otázal se Carella.

„Jistěže ne, pane!“ ohradil se uraženě jeden z uniformovaných.

„Přesně takhle jste ji našli?“ chtěl vědět Brown.

Pomyslel si, že nikde kolem nevidí kabelku. Carella si všiml téhož. Stáli jeden vedle druhého v chabém světle vrhaném lampou necelé dva metry od lavičky na klikatou štěrkovou cestu. Brown byl snědý, skoro metr devadesát vysoký a stavěný jako nákladní loď. Carella byl běloch, o pět centimetrů nižší a s váhou pětaosmdesát kilo, když měl dobrý týden. V létě, se vší nezdravou stravou, se dostával o tři, někdy ale až o osm kilogramů nahoru. Oba dva sloužili v 87. revíru už dlouho a dost často pracovali spolu. Téměř si dokázali navzájem číst myšlenky.

Patolog, s nímž se na místě činu nesetkali poprvé, přijel asi pět minut po nich, plný stížností na letní provoz. Pozdravil se s detektivy a pak se dal do práce, zatímco policisté v uniformách rozvinuli žluté pásky a drželi srocující se zvědavce v odstupu. Obyvatelé města neměli nic raději než dobré pouliční povyražení, obzvláště v létě. Brown se zeptal policistů, jak objevili tělo. Mladší z dvojice mu prozradil, že na ně zamávala nějaká paní z chodníku a řekla jim, že na pěšině v parku leží žena buď v bezvědomí, nebo mrtvá.

„Zadrželi jste ji?“ zeptal se Brown.

„Samozřejmě, pane. Stojí támhle.“

„Mluvili jste s ní?“ přidal se Carella.

„Jen pár otázek.“

„Viděla někoho?“

„Ne, pane. Šla jen parkem a narazila na mrtvolu.“

Carella a Brown se ohlédli na místo, kde ve světle lampy stála žena.

„Jak se jmenuje?“ zajímal se Carella.

„Susan… eh… vteřinku, pane, je to italský jméno.“ Policista se podíval do notesu. Cokoli, co končí samohláskou, je vždycky rozhodí, pomyslel si Carella. „Androttiová,“ řekl důstojník. „Se dvěma t.“

„Díky,“ odtušil Carella a znovu se zadíval na ženu. Odhadoval ji těsně před padesátkou, vysoká, štíhlá žena s rukama založenýma na prsou, jako by se snažila zahřát, přestože teplota se držela lehce pod třiceti stupni. Detektivové k ní došli.

„Paní Androttiová?“ otázal se Carella.

„Ano.“

Ve tváři měla šokovaný pohled. Její obličej nebyl sám o sobě nijak hezký, ale šok z toho, že zakopla o mrtvolu, jej připravil o jakýkoli výraz. Takový pohled už znali. Pomysleli si, že Susan Androttiová nebude dnes v noci dobře spát.

„Omlouváme se, madam, ale musíme vám položit několik otázek,“ začal Carella.

„To je v pořádku,“ odpověděla tichým, bezbarvým hlasem.

„Můžete nám říct, v kolik hodin jste objevila tělo, paní?“

„Muselo být tak osm. V bytě bylo strašné horko, tak jsem se šla ven projít.“

„Sem do parku,“ ujišťoval se Brown.

„Ano.“

„A viděla jste ji ležet na cestě, je to tak?“

„Ano. Nejdřív jsem nevěděla, co to je. Myslela jsem, že… promiňte mi to, myslela jsem si, že to je hromada hadrů nebo tak něco. Pak jsem zjistila, že to je žena.“

„Co jste pak udělala?“

„Myslím, že jsem vykřikla.“

„Mhm.“

„A vyběhla jsem z parku a hledala telefonní budku. Abych zavolala na policii. Když jsem viděla policejní auto, zamávala jsem na něj a ukázala strážníkům, kde… leží tělo.“

„Madam, když jste ji objevila, zahlédla jste někoho v okolí?“

„Ne.“

„Nějaký šramot ve křoví…“

„Ne.“

„Zvuk utíkajících nohou…“

„Ne. Nic.“

„Kudy jste vešla do parku, paní?“

„Hlavním vstupem na Larsonově.“

„Potkala jste někoho cestou sem?“

„Ne.“

„Viděla jste někoho před sebou na pěšině?“

„Nikoho.“

„Jak dlouho vám trvalo dojít z Larsonovy k místu, kde jste našla tělo?“

„Pět minut? Nebo ani ne?“

„Viděla jste během té doby někoho?“

„Ne.“

„V pořádku, madam, děkujeme,“ řekl Carella.

„Víme, že je to nepříjemné,“ utěšoval ji Brown.

„To je.“

„My víme.“

„Máme vaši adresu. Když budeme mít další otázky, spojíme se s vámi,“ řekl Carella. „Mezitím se snažte pustit to z hlavy.“

„Díky, budu.“

„Dobrou noc, paní,“ rozloučil se Brown.

Nepohnula se.

„Paní?“ zeptal se Carella.

Stále se nepohnula.

„Co se děje?“ zajímal se.

Začala vrtět hlavou.

„Paní?“

„Bojím se,“ řekla.

Uvědomil si, že se drží, aby se netřásla.

„Požádám strážníky, aby vás odvezli domů,“ řekl.

„Děkuju vám.“

„No, no, copak to tu máme?“ ozvalo se za nimi. Otočili se a spatřili Monoghana a Monroea kolébat se k lavičce. V tomto městě byla u každé vraždy nebo sebevraždy nutná přítomnost detektivů z Oddělení vražd. Ačkoli každý případ příslušel detektivům z okrsku, kteří se dostavili na hlášení, Vraždy sloužily jako dohledový a poradní orgán. Už to nebylo jako za starých časů, kdy příslušníci Vražd byli považováni za elitu a okrskoví detektivové za pouhé praktiky ve světě specialistů. Ale to bylo kdysi a dnes je dnes a policisté z okrsků pracující na případu kvitovali příjezd detektivů z Vražd bez nadšení. Patolog měl právě zastrčený stetoskop pod blůzou mrtvé. Monoghan vypadal mírně pohoršeně. Monroe zrovna tak.

„Kolik jí je, osmnáct?“ zeptal se.

„Devatenáct?“ navrhl Monoghan.

„Barbarské přepadení,“ prohlédl si Monroe dívčinu tvář. „Co myslíte, doktore?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Motto

1