Richard Ziegler

TAJEMSTVÍ POD LEDEM

Ukázka z elektronické knihy

V opuštěné krajině zavládlo náhlé přítmí sněhu a hrubý severní vítr, který se hnal napříč světem bez zábran. Místy se zdálo, jako když nastala opětovná bouře. Chvíli se mexická vlajka pod níž tito lidé sloužili nepřetržitě a vskutku prudce chvěla, jakoby se snažila odpoutat a zmizet do věčnosti bělavého horizontu. Div se opravdu neurvala ze stožáru, postaveného z pevného kovu a připevněného ke kapotě pluhu. Sníh kudy v tomto okamžiku projížděli, byl hluboký a nebezpečný zároveň, ale přece se v něm nacházela. Totiž konejšívá přítomnost divoké přírody, která hrála v lidských bytostech svůj orchestr.

Nakonec se dostali o pár hodin později dost daleko, aby unikli ze sevření neutuchající mlhy těchto sněhových vloček. Do míst kde mírně polevil padající sníh a na okamžik se snesla viditelnost na širou pláň.

Šest dní už uběhlo jako voda, co vyjeli ze základny na jihu. Místa velice odlehlého, kde žilo jen několik lidí v jediné budově v kraji. Menší skupina převážně vojáků zajišťující dohled nad zdejším světadílem. Nacházeli se v Antarktidě už nějaký ten čas.

Nyní se zdálo, že je strach po uši neskonale ovládl. Nikdo neměl menší nebo větší odhodlání našlápnout svoji vlastní nohou na sněžnou zimní pláň.

Nadechli se hluboce severního ovzduší, které jim dodalo ždibec odhodlání. Napříč hlubinám nebezpečí, které se sklánělo v každém pomyslném centimetru, vystoupili z vozidla ven. Pluh se bez dlouhých protestů zastavil se skřípotem brzd.

Motorové vozidlo za sebou nechávalo svoji pásovou stopu jako kovové zvíře, která však po několika set metrech záhy vymizela pod nově napadlým sněhem. Tudíž se nemohli spoléhat na její tok, až se budou vracet k možná jedinému životu v okolí. K lidem v domovské základně a teplému čaji.

Spoléhali se pouze na satelitní informace, které přecházely v neustále nové údaje. O zdejším klima napříč danému úseku.

Obzvláště pak o směru kudy vedou svoji pouť.

Taktéž o změnách počasí, které se měnilo v intervalech hodin. Chvílemi sníh ustával a drobounce se vyjasnilo a chvílemi se bouře objevovala nad hlavami návštěvníků.

Z rádia jim pak dorazil po domluvené době údaj ze základny o dalších podrobnostech. Bylo přec lépe, když je odtamtud někdo hlídal, než se pouštět do zdejších pustin ledového království na vlastní pěst. Bez kontroly a podobně.

„Tak co myslíte? Má cenu jít do všech těch závějí?“ Řekl nahlas Ares a prsty se sklonil a nabral studený sníh do hrsti. Blýskal se odlesky několika prostupujících světelných paprsků, které se ve sněhu odrážely doslova jako třpytivé hvězdičky. Jednou za neskonalou dobu se slunce projevilo a upozornilo na sebe, že i zde má vůdcovskou pravomoc.

Chvíli si Ares se sněhem hrál, než zhotovil oválnou kouli. Ostatní ze skupiny mezitím přestupně upírali zrak na závoje sněhu a takřka rovný nekonečný povrch, který se před nimi ustálil. Napříč přírodnímu bohatství zimy a divoké síle bělavé záře.

Aresova připomínka je učinila na okamžik nerozhodné. Učinit krok vpřed je nakonec stálo spoustu úsilí.

Tento tým měl zvláštní a trochu vědecky založený úkol. Měli zde nalézti zdroj.

Lék proti prazvláštní nemoci, která zastihla většinu lidí na planetě Zemi. Situace se každým dnem pomalu, ale jistě zhoršuje. Je to tragédie pro všechny.

Asi v roce 2089 se přiblížila k Zemi velice známá vesmírná loď HSE, která ztroskotala podle radarového systému někde v těchto končinách. Zamrzlých a sněhových ploch. Na skupině je pokusit se zjistit proč se vlastně tak stalo. Loď byla možný klíč.

Po písemné smlouvě, která je zavazovala, zda jsou si vědomi rizika, které je s tím spojené se rozhodli nalézti zdroj a získat pokud možno potřebnou protilátku z jádra znečištění.

Ve skutečnosti se ale mluvilo pouze ve stínu domněnky, že se tam někde skutečně nalézá.

Nemoc vypukla před jedním a půl rokem. Nejprve co o tom vědí v endemii, až postupem času v pandemii. Nikterak se neví, co přesně způsobuje, ale dnešní snaha to možná změní. Vše co lze říci je, že voda po většině planety je kontaminovaná jakýmsi jedem.

Tato skupina, jež se rozhodla učinit krok do bílé země Antarktidy, neměla ve skutečnosti žádná přílišná schválení. Nikdo jiný se sem příliš nechystá.

Svět asi ani neví, kde nákaza vypukla. Nejrůznějšími přístroji, chytrými počítači a ani lidskou snahou se na přesnou polohu jádra nedokázalo dosud přijít. Je proto vypsána odměna ve výši jedné miliardy eur. Tomu komu se přesné místo výskytu lodě podaří vizualizovat.

Ale přece tu byla jedna určitá stopa kde začít.

Myslelo se, že loď má cosi společného s nemocí. Vše ale byla jenom domněnka. Nemoc totiž vypukla ve velice krátkém časovém úseku pravděpodobně z této oblasti a to někdy v době, když právě ztroskotala tato loď. Když tedy naleznou loď, mohlo by to osvětlit situaci a možná pomoci s nalezením léku. Tímto se myslel důvod sem vůbec přijít.

Kapitola první V zemi nikoho

Jedna z mála skupin po celé Antarktidě rozestavila prozatímně tábor. Šéfoval jí Imer Rauven. Pod ním sloužili Ares, Derak a pak tu byla Crystal. Všichni původně hledači zlata a archeologických vykopávek kdesi v Mexiku. Taktéž i v moři. Pluli v dávné minulosti několik let na korábu jednoho kapitána. Kde pomocí lan, podmořských zvonů a dalších věcí poodkryli mnohá tajemství. Včetně těch historických, která se honosí v mexických muzeích. Nyní se rozhodli svou šikovnost rozvinout i zde, načerpat nové poznatky z jiné části planety a pomoci nalézt loď i jádro znečištění. Tím pak zachránit lidstvo.

Původně měli namířeno do jiného pásma Antarktidy, ale poslali je nakonec na toto místo.

Podle Imerovo odhadu se loď mohla zřítit více na severu. Ukazoval jim tím směrem. Nějaké informace jim předali už v Mexiku, ale dál se museli řídit sami. Nyní se nacházeli v hloubi, ani sami neví kde přesně. Celou cestu mířili po mapě, kterou si zhotovili na základně. Odsud asi padesát mil zpátečním směrem.

Nejprve sem vyslali titanový letoun, který sám nabral vzorky z ledu. Ze všech částí povrchu šlo však stejné množství nakažené vody a tím nikterak odlišné statistiky od jiných míst po planetě. A to přineslo možná krutou pravdu. Na tomto kontinentě nákaza vůbec nemusela vypuknout, protože zde nebyl prozatím jediný náznak. Imer se alespoň tak domníval.

Věděl, co to může znamenat, ale nevzdával se předčasně. I nalezením lodě může pomoci a ubezpečit vládu, že s tím záhadné plavidlo určitě nic společného nemá. Imer už cítil, že v Mexiku tápou vedle, protože loď s toxíny ve vodě podle něj nemá co dočinění. Jednalo se o shodu náhod, která zdržuje hledání tam, kde je to možná zapotřebí mnohem více.

Nyní však narazili na technický problém. Problém, jenž by nikdo nečekal.

„Takhle se staví stan?“ Pobízeli Deraka, aby návod podrobně prostudoval. Nikdo z nich by nevěřil, že je zde mráz jako blázen. Klepali se zimou a měli skoro rampouchy u nosu a vlasy v ledu. Když je pak ovlál ještě studený a nelítostný vítr, no o tom už vůbec nemluvme. Možná si už ťukali na čelo, totiž co je to napadlo. Mohli se plavit na lodi a lovit pirátské zlato v teplých místech nebo potopené zásoby rumu. Či vykopávat z hrobek kosti pradávných obyvatel. Probouzet je z některého prastarého města, ale ne oni jsou hrdinové.

V očích se zjevovalo jediné a to zachránit tento úžasný svět, ale také dostat tučnou zásobu peněz.

Když tam tak upřeně hleděli, vyrušil je další dotaz.

„Šéfe, je to teda pěkná ostuda, že neumíme ani rozestavit hloupý stan,“ zasmál se Ares. Pohlédl na Imera, který jen kroutil hlavou. Nejvíce se pak chichotala Crystal. Ona byla manželkou Imera a divokou ženou, která se chovala jako nezkrotná za každé situace. A nikdo kromě Imera se jí nemohl ani dotknout, protože se jí zaprvé všichni báli, že by je poškrábala nebo možná i zabila. Byla velice namyšlená a prakticky nikdy nepomáhala. Samozřejmě vše se bralo s nadsázkou a sarkasmem.

Ale v partě panovaly napříč všemu dobré vztahy a vždy příjemná nálada, když se jednou za pár let sešli. Dneškem to bylo po třetí a možná naposledy. Po této misi už nic společného dále nechystali.

„Copak já vím, nejsem odborník na stavění stanů. Kdyby po mně chtěli, abych tu nadhodil síť, to perfektně zvládnu.“ Raději Imer požádal Arese o další kožich. V životě nebyl ve větší zimě než takových mínus tři pod nulou. Tato čára byla hluboce překonána.

Aresova tvář značila chmury a šéf ho zrazoval. Je to už druhý kožich, který mu v krátké době odebral. Takže jich má už jen hrstku.

Z medvěda se stal už jen hubeným medvídětem.

„Hele Aresy! Dej mi taky jeden!“

„Jooo! A mně taky!“ přidal se bezostyšně Derak.

Všichni natahovali své toužící a promrzlé dlaně. Už jen je pozvednout nečekaně činilo problém.

„To určitě! Hele, supi taky nechávají kůži,“ slovy dal Ares jasné znamení, že si své dva kožichy ponechá. Ostatní se jen otočili na Crystal, která se chichotala jeho projevu a ohýbala se v bocích. Jeho náhlý a vybízející pohled v očích ji musel donutit říct něco na obranu. Když se zklidnila, tak jen s lehkostí naznačila, že je vše v pořádku.

„Všichni se koukejte uklidnit!“ Imer věděl, že nyní postupuje správným směrem a nechtěl, aby se muži a jeho milá oddávali problémům. Avšak i sám příliš netušil, jak dlouho to ještě vydrží. Žít a bdít jako králík v mrazáku. Zima jako svině se pro ně stala trochu problémem.

Sám si odměřil vzdálenost, kterou ještě překonají, než se vrátí zpátky na základnu. Měli vůli táhnout sněhem ještě pár dní. Pak toho nechají a vydají se zpět do tepla základny.

Vybavili se jídlem, pitím a četnou výbavou lan. Až zde však zjistili, že žádnou horu nikde nevidí. Velice komické a amatérské.

Na akci se nikterak zvlášť nepřipravovali. Pravda, že možná z lenosti nebo z frajerství, které jimi prosakovalo a tryskalo na míle daleko.

Po vyhřáté základně ještě před měsícem polehávali na pecích a hřáli se u krbů. Neměli ani výcvik ba ani známost kraje. Spoléhali se pouze na sebe a na své štěstí. Chtěli zkusit něco nového a jedinečného. Jediné co málem podstoupili, se staly rozcvičky v teplém a bublinkovém bazénu. Měli prý podle instruktora pro přežití zakrnělé šlachy, a pokud vejdou na delší dobu do větších mrazů, které se prohánějí v končinách jedna báseň, neudrží se na nohách.

Zaplatili si kurz, ale nikdo na něj v důsledku událostí nepřišel.

Tábor ze stanů se zdařilo postavit. Zatím nespatřili důvod se vracet zpět na základnu. Ještě se nevzdali, možná i z mrazu, který je jakoby držel a nedovoloval se otáčet směrem vzad. Ve smlouvě podepsané v Mexico City se nezmiňovalo o nějaké nutnosti stavit se nebezpečí, načež se spoléhalo. Pokud pocítí, že jsou v opravdovém nebezpečí, ihned toho využijí. Zatím se jednalo o zajímavou akci a chvíle kdy vše vzdají ještě nepřišla.

Tábor se tedy podařilo na sněhu postavit, ale zůstal zatím opuštěný. Jen přítomnost náladového větru doléhala na plachty stanu.

Motorový pluh pobídli po půl hodině opětovně vpřed a zanedlouho zmizeli v dáli. S cílem, že dnes ještě několik kilometrů sněhových ploch prozkoumají a na noc se pak vrátí k táboru.

Sněhová závoj po osmé hodině večerní téměř umlkla a nebe se pomalu ještě více rozjasnilo. Oči všech zahlédly letmo hrbolek či spíše takový kopeček v jinak rovném povrchu. Bylo na něm cosi pozoruhodného. Cosi tajuplného a nepřirozeného. Jakoby na místo tak úplně nepatřil.

Jen se štěstím ho zahlédli. Zvědavost je nakonec přiměla zastavit motor pluhu a vůbec se jím zabývat. Dá se říci, že pouhou náhodou.

Vystoupili z pluhu a po sněžnicích přistoupili asi metr ke zdánlivě hranaté bouli. V očích se zrcadlil již vystupující zářivý měsíc, který pomalu vylézal na samotnou hladinu nebe. Pobízel je v srdcích velmi slabým hláskem, že se skutečnost možná obrátila k tomu největšímu úspěchu.

„Co myslíte, že to je?“

„Nevím jistě, pojď Aresy! Shrň sníh z druhé strany.“ Ukázal mu Imer prstem na opačnou stranu. Rozešel se a rukavice položil na bělavý sníh. Chvíli je měl jemně položené a přejížděl po jeho existenci. Jakoby jej hladil a vychutnával si nastupující náladu, kterou dosud tolik nezažil. Ovšem, že zvyklost naladění kde převažovala teplá podnebí a oceány s čistou a modrou září byla o poznání něco jiného. Ale přece si v tom připomínal mírnou podobnost. Voda je i sníh a všude kde je voda, tak tam je i jeho duše šťastná. Jeho srdce tomu tímto rozumělo.

Ve chvíli co odhrnuli sníh, jenž stínil předmětu, vynaložil čas úsilí na přesné odhady, co na tom místě leží. Nikdo z nich se nepletl, když doufali, že naleznou vesmírnou loď, která ztroskotala nebo zmizela z nejtajemnějších důvodů z lidského světa.

Pod závojem metrové přikrývky sněhu vyčnívalo malé křídlo lodi HSE. Našli ji!

Neboli lodi Hic situs est.

Latinsky pak přeloženo na „Zde leží“. Časté označení náhrobků na hřbitovech, ale co s tímto názvem měla vlastně loď společného? Odpověď je vlastně velice jednoduchá. Při jejím stavení prý zemřelo více lidí, nežli je běžné. Spousta mrtvých těl a spousta pohřbů.

V pozdější době svého rozmachu mířila loď do vesmíru za účelem, aby lidstvo nalezlo nové poznatky. Hlavně však nové zdroje použitelné energie. Zdroje ropné na Zemi jsou čím dál nižší. Pokud by dosáhli tolik očekávaného úspěchu, prý měli volnou ruku k další misi. Nic z toho se ale nestalo, protože řídící jednotka v Mexico City a dalších zemích nedostaly ze dne na den žádné zprávy. Kontakt s lodí se přerušil zcela náhle. Podle souřadnic se tak stalo u planety Jupiter. Několik týdnů po startu.

Poslední zpráva hlásala ztrátu výšky a kolaps systémů. Velmi zvláštní.

Když se záhy po měsíci objevila podobná loď a s podobným pohonem na radarovém systému, navíc plující směrem do Antarktidy, vrchnost a parlamenty si v tu chvíli nikterak nevěděly rady. Příbuzné státy jim nehlásily ani to ani ono. Velmi zvláštní situace.

Zdánlivě byli všichni slepí nebo nic nestihli zaznamenat.

Členové Imerova týmu nyní nevěděli jak dále a ticho se co nevidět samo rozestřelo.

„Šéfe, mi ji našli! Jsme boháči!“ Představoval si Ares kolik za nálezné tak dostane. On jako jeden ze členů. Skákal v ten osudový okamžik radostí z vize peněz. Mimoděk se zasekl jednou sněžnicí o druhou a spadl hlavou do sněhu. Zajel do hlubin jako po skluzavce, že mu zůstaly vně čouhat jen nohy.

Okamžitě to spustilo vlnu smíchu. Smáli se a tomu nálezu pořád nemohli uvěřit.

„Vytáhněte ho, ať se nám ještě neudusí,“ pokynul jim Imer. V jeho hlase zaznělo mírné rozladění. Crystal i Derak pomohli Aresovi jak jen mohli. Po chvíli se dostal zase zpátky na své nohy.

Aniž by to chtěl, spolkl několik gramů sněhu a ledových krystalků. Následně pak smítka vyplivl. Tváře a obličej měl rudě červené a v brzké době by se rampouch stal i z něj.

Naštěstí to stihli včas. Minutu se ještě spokojeně usmívali, ale pak je cosi nečekaně vyrušilo.

Všimli si v následný moment, že ucítili podivné zabrnění u nohou. Stalo se to v tu samou chvíli, kdy si již Ares trošičku nahřál tváře v teplém a chlupatém ručníku.

Nějakou dobu se po okolí neslo naprosté ticho. Jen dech a vítr se proháněl krajinou. Všichni vysledovali, že pocit otřesů pod jejich chodidly nabývá na síle a čekajíc co se stane, hleděli na půdu pod nohama. Měli v tu chvíli pocit, že led křupe celým povrchem.

Učinili nakonec jen několik kroků vzad.

Kapitola druhá Ruce od sváru

Čas přemisťoval svoji stálou pouť o několik vteřin, ale mohlo se to zdát jako dlouhá minuta, když se stalo něco zcela nečekaného. Všichni kladli své kroky obezřetně, až ztuhle zpátky k pluhu. V tom se u povrchu těsně před nimi objevila známka jakéhosi pohybu. Vyjel periskop a všechny to nečekaně vyděsilo. Kroužil rychle směrem vpravo ve 360 stupních, než se zastavil přímo na skupinu. Pod náhlým strachem se stalo opravdu něco děsivého. Něco nečekaně tajemného, až nevídaného.

Oči hledíc do skla. Neměli pochyb, že je zde něco v nepořádku. Pocítili prudce stoupající mravenčení, jež vycházelo z podpovrchu. Jako když se chvěje celičká Země.

Záhy vyjel modrý oválný pluh ze železa. Vyzdvihl tři statné muže se zbraní. Helmy, černé brýle a medvědí drahé kožešiny. Od prvního pohledu šlo rozpoznat, že jsou navrženy všechny ve stejném stylu a odstínu bílé. Jako polární liška.

Kapuce zakrývaly celou horní část hlavy. Všechny zbraně zamířené přímo na ně. Třásně přivázané k opasku se divoce chvěly ve větru. Střemhlav je zastihl strach, ale takový strach, že se odtud už nevrátí.

Zbraně měli muži vyblýskané a krom toho jistě i nabyté ostrýma. Sněžnice vysoké ke kolenům, až kožešinou spojené a obvázané ke kožichům. Hledíc na sebe v několika metrech, tak spočinuli na dobrou minutu. Nikdo neučinil prudký pohyb a nevydal hlásku.

Nikdo se neotočil vzad. Každý věnoval pozornost proudícím myšlenkám, když ticho sklánící se nad jejich hlavami ustálilo své objetí.

Ruce mužů sepjaté na zbrani a oči směřujíc na cizince.

„Co tu chcete!“ Promluvil muž uprostřed po další dlouhé chvíli, která se táhla neskonale dlouho. Vážným a netrpělivým hlasem je vybízel. Šlo z něj usoudit prosakující nervozitu na povrch a trochu zloby, která vycházela z jeho nitra.

„Jsme dobrodruzi a nemáme v úmyslu nic protizákonného.“ Rozhodl se Imer, že mu odpoví jako první. Vyslovil s jasným záměrem to jediné, jež ho napadlo v onen okamžik.

Následovalo krátké ticho. Asi jako před bouří.

„To se teprve pozná!“ Namířili na ně zbraně a čtyřikrát vystřelili. Každý z nich pocítil ránu jako z jehly na svém krku. Nebyli v následný moment při smyslech, oči mírně otevřené a ústa zavřená. Imer vnímal střídavě zrakem a sluchem, že pluh sjíždí zpátky do hloubi Země. Vrzavé kvílení se neslo po každém metru a skřípání jako od starého soukolí, které již dlouho nebylo udržováno.

S námahou zaostřil přivřené oči na černé zdivo. Osvětlené nepříjemně blikajícími žárovkami tmavě nažloutlého světla. Sníh padal v hroudách společně s nimi. Do doby, než se někde nad nimi zavřel poklop. Mohli urazit stovky metrů, než konečně dosáhli možného dna této šachty. Zastavili se se zavrzáním šroubů. Nejspíše dorazili do konečného patra.

Muži přešli ke zrezlému kolu, které drželo jinak železná či ocelová vrata. Když je namáhavě otevřeli, ucítil Imer a ostatní jejich dotek. Muži je sebrali ze země a hodili přes záda.

Spatřili v ten moment něco nevídaného.

Za dveřmi stálo rozlehlé tovární podzemí. Několik lidí zde chodilo okolo velkých strojů. Svářeli roury a brousili přepážky. Soustavníky vozíků plnil jedoucí pás odpadem a železnými ozubenými kolečky. Šeď a špína. V kontejnerech se svážely části motorů. Imer poznal, že nepatří k běžným povozům jako kupříkladu k letadlům. Troufal si to označit spíše pro motor k zážehové jednotce vesmírné lodě. Účinek sedativ však začal pomalu účinkovat a oni usnuli. Jako poslední právě Imer. Všudypřítomný strach a napětí je prostě donutilo a oni podlehli.

„Tak vstávat!“ Křičel strážný po dvou a čtvrt hodině.

„Honem lidi, honem! Bude to!“ Ozval se druhý hlas, který přicházel stále z povzdáli polospánku. Jak nabýval každý svoji střízlivost do svých rukou, poznali, že do nich strážní kopou, aby je probudili. Než se však dost vynasmáli, překvapil je znenadání Derak. Zřejmě nečekali, jak rychle se zotaví a nabere sil, které by mu dopomohli se vůbec pohnout. Blesku rychle vystihl moment překvapení a strhnul oba strážné na zem.

Sebral jim zbraně a odskočil na metr a půl od nich.

Ověřil, zda má vše na svém místě a zda mu něco náhodou nechybí. Jejich zbraně pak namířil přímo na ně. Nikdo z nich ani Imer tohle nečekal. Rychlost, kterou je vyvedl Derak z míry člověka hluboce postihla.

Rozhostila se tichá atmosféra, ale ostatní se co nevidět dostali ze spánkové podmanivosti a nabyli smysly do polohy, která se jim zamlouvala více. Z nevědomí se probouzeli na světlo světa.

„Dobrá práce Deraku,“ řekl mu Ares. Sám se stále zvedajíc z chladné a tvrdé podlahy.

Když se narovnal a protáhl, oprášil se, ale bylo tu překvapivě čisto. Jako by dlažba neznala smetí a prach.

Imer se již také zvedl a přešel jako první ke Crystal a pomohl jí na nohy.

Pohladil ji a zeptal se jí, zda je v pořádku. Hned mu přikývla a přitiskla se mu k tělu. Byla to uvnitř milující a harmonická bytost a ráda se s Imerem každou chvíli objímala. Přitom mu hláskem pověděla, že jí nic neudělali a je ráda, že jemu také ne. Poté přešel Imer místnost k zachránci. Stejně tak Ares a Crystal.

Derak mu následně předal jeden samopal a jejich pohledy se střetly. Nikdo nedržel dosud zbraň v rukách, a proto chvíli trvalo, než našli správné držící místo. Hlaveň a konec. Ovšem dělali to tak nezaujatě a moudře, že se strážní neunáhlily k pohybu. Ničeho si nevšimli a stále zřejmě věřili, že jsou to profíci.

„Co teď šéfe? Musíme se odsud nějak dostat!“ Ares se ohlédl místností, ale její atmosférou byl překvapen.

„Nejlíp uděláte, pánové, když odhodíte zbraně a vzdáte se. Pokud možno co nejrychleji. Jinak se ven už živi nedostanete!“ Křičel na ně strážný na zemi.

„Vy držte jazyk za zuby,“ šťouchl do nich Derak a ostře je proklál očima, že oba záhy zastrašil. Derak budil takový respekt, že muži v mžiku zmlkli. Zanechali své rozhořčení ve svém nitru.

Jediné co bylo slyšitelné, se stával stálý dech. Stoupající vzhůru a klesající v intervalech nádechů napříč průduškami, až po vnější prostor.

„Žádnou paniku. Zůstaňte tady, Aresy ty pojď se mnou. Omrkneme situaci za dveřmi.“

Nacházeli se uvnitř téměř pusté místnosti, ozářené jedním reflektorem a dvěma židličkami uprostřed. Na pohled velice nepohodlnými. Zřejmě připravené k výslechu.

Jinak jen tvrdá podlažní síň. Všude bílá barva, vyniklá světlá, až leskem posetá. Dále pak miska na malé dřevěné stoličce. Po okraj naplněná buráky. Strážní je tu zřejmě jedli jako pochutinu, aby se zabavili. Několik jich bylo vyloupaných, ale jak se zdálo, tak začali před malou chvílí.

Po tvářích ztékal svrbivý pot, protože se stále mělo na paměti, že cesta ven může být více než složitá. Vše se stalo tak rychle, pakliže pomyslí na to, že ani nemohli zavolat na jejich základnu a informovat je o zdejší tajné základně. Navíc jim vzali komunikátory a vše elektronické co měli s sebou.

„Imere, je mi nějak horko. Čím to asi bude?“ Odfoukl si Ares.

„To nejspíše jen adrenalin,“ odvětil mu a opatrně šáhl na kliku od dveří. Zkusil opatrně, zda panty od dveří nevržou, ale vrzaly jako smyslů zbavené.

„To nebude jen adrenalin. Slyšíte ty zvuky?“ Šeptal mu do ucha.

Opravdu, doposud si nevšiml podivného přicházejícího tepla odněkud zvenčí a rachotu při hlubinné hloubce otřásající celou zemí. Do nevědomí, aniž by si otřesů všímal, se vryly též i tepelné změny. Jistě v podobě pocitů vnitřního napětí z neznáma a neobvyklé střízlivosti, která s tím byla úzce spojená. Tělo je chytré a pozná vše namísto mysli, která vše spíše mate. Ruce se jim potily a v ústech měli sucho.

Otřesy se hnaly napříč podzemím v podobě velkých dunivých záchvěvů.

Něco všem bez příkras říkalo, že stroj, který tohle způsobuje, musí být hodně veliký.

Na povrchu je venku křídlo vesmírné lodi HSE, ale vůbec to křídlo nemuselo být. Aby se v pozici stráž, která vyjede na povrch, neztratila, mohli tam postavit jen takový malý kousek z lodi nebo vytvořili jakýsi sloupek či mezník. Což je samo sebou dost chytré. Než naoko pokaždé hledat cestu zpátky do základny. Pakliže by se strážní vydali sami o kus dál.

I kdyby se letadlo nebo cizí výprava několika lidí přesouvala poblíž, nikoho by něco tak malého vůbec nezastavilo ani neupozornilo s největší pravděpodobností na nic neobvyklého. Ale jak je již zřejmé, mohlo se to stát. Oni sami by si ničeho ani nevšimli, kdyby neměli stanovený cíl právě na dnešní den do podobné souřadnice. Prozkoumat ještě něco málo a vrátit se v noci zpět k táboru. Tak zněl plán. Tím se dostali nevědomě i na samý bod působení.

Imer odstoupil stranou a požádal Arese, aby držel dveře, zatímco si odskočí. Vymyslel dobrý nápad jak přelstít zdejší stráž. Z mísy položené opodál sebral hrst buráků a přišel k napjatému Aresovi. Podal mu jeden kousek, ale on plán špatně pochopil a ořech vyloupl a vhodil do úst. Imer nic neřekl, načež Arese zaskočilo, když na něj uvrhl ty jeho modré, hluboké a noční oči. Jen stěží pak Ares dokázal spolknout rozžvýkanou směs. Imer odvrátil zrak směrem na stojícího stráže, jakmile Ares uhnul pohledem.

„Proč je prostě nezastřelíme?“

„Chtěl bys?“

„Vlastně ani ne. Jsou to ve skutečnosti jen uspávací šipky, ale nic z toho by za dané situace nepřineslo užitek. Zjistili by, že tu někdo je mnohem dříve.“ Podrbal se Ares za uchem jako pes.

„Nejsou přece slepí.“

„Co vlastně ode mě chcete? Jsem jedno ucho, ale jak mám vědět, co po mně žádáte, když věčně nemluvíte?“ Pozlobil se Ares.

Imer ho klepl kloubem do temene hlavy a prstem mu zakýval před obličejem jako soudce lidu. Nešlo se tomu nezasmát. Derak i Crystal se jemně chichotali za jejich zády.

„No dobrá, už jsem ticho.“

V té chvíli už byl zvědav i Derak a nakukoval z povzdáli mezi ně. Crystal po chvilce přišla a objala zezadu Imera. Kolem pasu a přes záda se mu dívala do tváře.

„Vezmi burák a hoď ho po strážném.“ Říkal Imer lehkým šeptem. Neudržel přitom nervozitu a strach.

Aresova ruka se třepetala jako koroptev při vyměšování.

„A proč to musím učinit právě já?“ Sténal Ares. Oči obráceny v sloup a dech zrychlen na dvojnásobné kalibry otáček. Adrenalin se jen přeléval jejich zpocenými těly.

„Protože máš jistější ruku!“ Zvýšil na něj Imer hlas. Už měl jeho šaškování vážně plné zuby.

„Tiše pane, než nás uslyší.“

„Tak už házej a nezdržuj,“ popoháněl ho Imer a kroutil nevěřícně hlavou.

„Teda šéfe, jestli tomuhle říkáte jistá ruka, tak jsem čínský bůh srandy,“ upřeně mu zamával roztřesenou pěstí před obličejem. Imer jen stále kroutil hlavou a sebral mu burák. Ares se lekl náhlého pohybu, že se div nepodělal do kalhot. Sledoval šéfa, který burák rozžvýkal a spolkl.

„No a je po práci.“ Koukl se na prázdný výraz v Aresově tváři.

„Hele, nechci vás vůbec rušit, ale zdá se mi, že jsme tu už příliš dlouho. Bude jen otázkou času, než sem někdo přijde.“ Připojil se k hovoru Derak, když k nim došel.

Imer sáhl do dlaně pro další burák, který bez okolků předal novému dobrovolníkovi. Přitom se podíval za sebe na strážné ležící na dlážděné podlaze. Spali, jak je vidno, když je Derak musel uspat.

„Dobře, ale co s tím,“ pohazoval si ořech v dlani, ale nežli ho vhodil do úst, zakryl mu je Ares dlaní.

„Vidíš toho stráže? Hoď ho po něm a stref se hlavně.“ Opakoval po Imerovi stejný slogan.

„Jakého? Jsou tam dva?“

„To je jedno ty vole, hlavně už něco dělej.“ Popoháněl Imer.

„Dobře pane, jen klid.“ Ohradil se Derak po malé pauze a prudkým pohybem švihl zápěstím. Přitom se po málo okamžicích začal výraz jemu i ostatních měnit z jednoho prostého důvodu. Burák mířil někam dráhou zcela jiným směrem. Následně již sledovali, jak burák míjí svůj cíl. Následně zahučel do hoblovky. Kupodivu zrovna běžela na plné obrátky a střípky vlétly do očí obsluhujícímu dělníkovi, který ztratil cit a upustil prkno. Spadlo mu na nohu, až zaklel.

Stráž ho spatřila ve vteřině a nemohla přihlížet, jak skomírá a přišla mu na pomoc.

Dělník se vztekal jako šílený, ale nakonec jim poděkoval.

Imer i Ares svraštili ústa a podívali se na Deraka. Ten se stydlivě kroutil ze strany na stranu.

„Nebo i tak, ano, dobrá práce.“ Úkol zněl přilákat stráže nebo odstranit stráže. Což dá se říci Derak splnil.

Proklouznuli ven společně. Napjaté oči měli upřené před sebe, zda je jim souzená volná průchozí cesta. Dveře za sebou zabouchli. Vrzaly však, a proto vždy s pohybem v úhlu vyčkali na libovolný zvuk, který by přehlušil vrzání. Ať už hřmění strojů, hoblovek a tak dále. Šli podél rour a stěny velké haly. Vpravo od nich řezal dělník plech a jiskry létaly všude okolo. Tam si museli dávat zvláště pozor.

Protáhli svá těla co nejopatrněji a doběhli klusem na konec. Poté se mohli více zorganizovat. V tom co učinit dále. Co oko dohlédlo, tak nikde nebylo okna a jediné dveře byly tyto. V určitých částech si zakrývali nos a ústa před velkým znečištěním vzduchu. V současné chvíli se dostali ke dveřím z ocele s vybledlou barvou. Všimli si jich, ale až teď, když se k nim přiblížili. Měli velké štěstí a ušetřili si mnoho práce s obcházením obrovské haly. Pak tu byly v úvaze ještě ony druhé dveře, kterými je omráčené přivedli dovnitř. Tam se však bez pozorování nedostanou.

Nezbývalo než otevřít chodbu před nimi a zjistit jak jsou na tom. Snad jsou na základně i jiné východy a jeden možná bude někde poblíž. Tato sebezáchovná intuice alespoň hrála v naději, že se dostanou z podzemních chodeb. Zpět na světlo a příchozí úsvit rána, obohacující sníh záblesky jasných paprsků.

V tom pocítili velikou nervozitu, když se mohutně otřásla země.

„Dobrá, vejdeme skrz dveře, až napočítám do tří!“ ohlédl se co na to ostatní.

Souhlasili.

„Raz, dva a tři!“ otevřeli vrata a záhy je zasáhlo odleskem z dálné skály ohnivé světlo. Jako by byli připoutáni uvnitř pekla.

Kapitola třetí Vize neviditelných

Stará místnost lemována zašlou, ale přetrvávající temnou barvou stěn kamene. Nic podobného dosud nikdo nespatřil. Pakliže se jednalo spíše o masivní a jeskyní komplex.

Stovky metrů k druhému a vzdálenějšímu konci jeskyně. Co že to bylo za tajemnou záři, která je na malý okamžik nepřímo oslnila. Zatím se jak rychlostí blesku odtáhnula od postav a zmizela.

Doufali v nitru, že se snad znovu každou chvíli objeví a oni napodruhé již s ostražitostí poznají pravdu.

Někde uprostřed jeskyně vyčnívala věc podobná tlustému a zavalitému komínu či sloupu. Byl pravda velmi zvláštní. Jakoby spojoval zemskou část a vycházel z hloubi země někde pod nimi. A na opačné straně se stropem kamene nad nimi a dále pak k povrchu na sníh.

Vedla zde dále spousta cest s mnohou účastí zrezivělých a železných schodů. Jinak byla jeskyně poloprázdná, až na pár zaneprázdněných osob chodících váhavě u jakých si pracovních pultů. Poblíž komína.

Země se třásla vždy po patnácti, až dvaceti vteřinách. Když dále čekali, jejich touha se naplnila.

Opět se všude zabarvilo stejným světlem a sémě šedi zmizelo z místa jako vzpomínka.

Snesl se červený barvitý odstín, jako když zapadá slunce. Výraznější to pak bylo na druhé půlce stěn na vzdáleném konci.

Co to však znamená, to nešlo prozatím určit.

Muži přes svou mnohaletou zkušenost života na palubě plachetnice, věčně hledající ztracené či utopené předměty napříč vlnám odlehlých oceánů, budili většinou odhodlanost. Tentokrát tomu nebylo jinak.

Skutečnou povahu událostí bral každý podle svého, avšak seběhnutí dění zde uvnitř v temném a zachmuřeném podzemí, nenechalo příliš času na přemýšlení. Ba ani nějaké úvahy.

Po tváři a čele ztékal pramínkem svědivý pot, kdy se každou chvilku jeden z mužů utřel zápěstím.

Chovat se normálně v téhle situaci, bylo na prvním místě, a proto je napadlo možné řešení.

Jak neupoutat v této hale ani nepatrnou pozornost.

„Co zamýšlíte, šéfe? Vidím, že vás něco napadlo. Nebo ne?“

„Ty stráže.“ Koukl hbitě na ostatní v domnění, že mu porozumí.

„Asi vím, co zamýšlíte, ale raději to řekněte vy,“ přidal se bez váhání Ares. Odhrnul si přitom pramínek vlasů z čela.

K tomu v mysli pozastaveno myšlenek. Vyčkávajíc chtivě na zaplnění mysli novou dráhou vizí.

„Nosí zde stejné pracovní oblečení. Někteří co jsme tu viděli, nosili bílé polární kožichy.

Jako ti strážní a pak ti dělníci, kteří jsou v oděvech druhého typu. Méně no, nevím jak to říci.“

„Ne tak huňaté.““ doplnil ho Ares a zasmál se.

„Ano.“

„Už tomu pomalu rozumím. Stačí se převléci a splynout s davem, ale k tomu je zapotřebí klepnout a omráčit čtyři strážné,“ řekl jim Derak. Pomyšlení na oděvy dělníků bylo nakonec vyloučeno, přec jich tu je sice hodně, ale stále se hýbou a jsou roztroušeni daleko od sebe.

„Postačí dva strážní. Oděvy stráží by mohli sehnat“

Ti co stále leželi v místnosti pro výslech. Nosili kožichy, i toho šlo využít. Ihned se dali z myšlení do práce. Vraceli se obezřetně a tiše svými kroky zpět do minulé a předešlé haly.

Po necelé hodině se tak skutečně stalo. Podaří se jistě s tímto nápadem splynout s davem. Imer a Crystal si oblékli kožichy stráží na zemi ve výslechové místnosti. Své dosavadní kožešiny namísto toho odložili stranou.

„Hele, ty hadry mi docela sluší,“ Usmál se Imer v nově kožešinovém kabátu. Krásných béžovo bílých botách s oháňkou, která se po nich kroutila jako had po své kořisti. Stejně tak černé brýle. Nasadil si je a stejně tak i přihlouplý výraz buřičského charakteru, který spatřil na tentýž strážném. Crystal se smála jako smyslu zbavená a hladila si svůj kožíšek a poté i Imerův. Zřejmě si nemohla stále dostatečně prochutnat tu nečekanou jemnost, hebkost a načechranost.

Zdálo se, že by je od sebe na první pohled nikdo nerozeznal. To byl také účel. Nikdo je nepozná.

Oba dva zahalení v bílém a jasně chlupatém, až jako chmýří, které je zdobilo a obohacovalo.

Derak společně s Aresem omráčili dva strážné opodál. Nejprve je od vzdáleného stolu se zbraní v ruce odvedli do temného místa a tam omráčili. Následně se vrátili do komůrky za již čekajícím Imerem a Crystal. Ti vzápětí i přes to, že je čekali, zamysleli v myšlenkách ukvapeně.

Jak je spatřili, trošičku nadskočili, protože si ukvapeně mysleli, že je to stráž, která se šla mrknout dovnitř. Pak při promítnutí myšlenky na mluvícího Arese ochladli.

„Dobrá, jsme připraveni splynout s davem.“ Usmíval se Ares. Řekl to s pocitem očekávání dobrého konce.

Za okamžik stejnou cestou a tichým krokem došli zpět na místo velké jeskyní haly s obřím komínem uprostřed. Po lešení ocelové konstrukce šli opatrně a dále pak sestoupili dekádu schodů, než stanuli chodidly na matné a šedavé zemi.

Zemská skála je přivítala.

„Tak jak vám jde práce?“ Ares nečekaně oslovil muže u pracovního pultu, protože převážná většina složek byly samé knoflíky a všelijaké páčky.

Vůbec pro něj neznámá plocha aspektů.

„Dobře, ale zatím to není nic těžkého,“ usmál se na ně černoch s knírem. Načež si všiml, že je mezi nimi žena, což ho krapet zmátlo.

„A co vy?“ Zeptal se jich nakonec, ale nejprve seřídil do vzorného sloupku jakési papíry ze stolu, aby náhodou neviděli, o co se jedná. Jak se už zdálo, neměl v lásce zvědavé tváře.

„Pro šéfa děláme různé práce. Toť mě tak napadá. Neviděl jste ho náhodou?“ Improvizoval Ares. Imer i ostatní včetně černocha na něj postupně upřeli svůj vtíravý zrak.

Ares se na ně usmál, sundal si černé brýle a vrazil stojícímu muži pěstí. Složil se v mžiku na zem jak bezvládné tělo hrobníkovo. Nastalo ticho, ale záhy odstoupilo stranou při Aresovo připomínce.

„Už jsem se bál, že jsem se prozradil.“ Řekl a hlasitě si oddechl. Už spatříval ve vizích svého myšlenkového pochodu, jak by se muž zvědavostí informoval vysílačkou ve vedení. Jakmile by se od něho trochu více vzdálili.

V očích se Aresovy při vzpomínkách na bezpečí značil neutuchající záměr. Přežít v těchto podzemních soutěskách a šachtách. Též i ostatním z týmu neodcházelo od paměti, jak je život důležitý.

Tahle tajná základna může znamenat pro svět veliké nebezpečí. Čpělo to jak nekalostí, tak také ilegálním a nepatřičným přístupem.

Imer i ostatní v této minutě nabrali druhý dech. Ať za to mohl jejich zvědavý duch nebo nutkání zjistit, co se zde vlastně skrývá. Pod touto zamrzlou pevninou sněhového ducha.

Řídícímu pultu nikdo nerozuměl, proto se mu vyhnuli a šli pořád rovně. Jediné co zde nenechali, byly papíry na stole, které Ares vzal s sebou.

Žádná konkrétní cesta tudy nevedla. Nosem však stáli za minutku u komína, který pomalu obešli. V očích a mysli se ukotvilo burácení motorů a také mihotání rudé záře. Zvuku, kterému nerozuměli ještě před pár minutami, tak nyní je již přesvědčil, o co se jedná. Musel to být pohon lodě, korábu nebo vesmírné rakety, protože kravál zněl jak z tryskových a zážehových motorů.

Když téměř obešli monumentální válec či komín z titanu, uviděli něco zcela nového. Stáli na pahorku propasti, která sahala do nezměrných hloubek černé neutuchající tmy. Štěstí a sláva, že do ní nespadli, protože zprvu z větší vzdálenosti nebyla vůbec viditelná. Vypadalo to tak omamně. Celá druhá půlka jeskyně za komínem byla díra, včetně třetiny tloušťky komínu z opačné strany než sem přišli. Jediné co z ní vycházelo a utvrdilo domněnky, že se jedná o motor trysek, bylo červené světlo, které probliklo pokaždé za pár vteřin.

Při těch intervalech si šlo teprve prohlédnout dolní patro. Necelých pár set metrů do hlubin. Kdy na možném konci tryskaly plameny ohně. Muži se museli naklánět, aby toho nebylo málo, muselo být ještě zapotřebí klidně si lehnout a hlavu vyklonit do strastiplné propasti. Do volného terénu tohoto impozantního rozhledu.

Pohled to byl velkolepý, i když z toho přešel mráz po zádech a mírný strach. Horkost však převládala. V kožichách se potili jak čert, ale pro blaho svých životů si je zatím museli ponechat.

„Pojďme,“ promluvil následně Imer. Svým zrakem prostoupil každý úhel jeskyně, až oči přimhouřil na dosud nespatřený úsek. Jednalo se o schody do horní části lodě.

Schody vedli vzhůru odhadem asi patnáct metrů. Nevšimli si jich z důvodu zabarvení v šedý odstín. Jako samotný komín nebo povrch jeskyně zůstávali trochu skryté před zrakem. Teď už bylo jisté, že to co stojí před nimi je vesmírná loď a vědomě to s sebou přineslo zvědavost. Totiž vyjít po těch schodech a nahlédnout dovnitř.

Vstoupili dovnitř spíše studenější, ale přece lehce vyhřáté místnosti. V ní to mimo to zavánělo vonnou svíčkou po pryskyřici. Kromě nesčíslného množství trubek, rour a také schodů do nižších pater, zde nic důležitého nenašli. Co upoutá vždy pozornost je čistota, která zde jako jediná existovala na úrovni mistrů. Nátěr prostředí jak jinak než v bílé barvě. Dodávající prostoru velkolepost a nestísněnost.

Dlážděná podlaha z lesknoucích se dlaždiček pokrývající zemi.

Nejprve se chtěli uvnitř vydat po schodech do vyšších pater lodě, ale rozmysleli se na poslední chvíli, když je Imer houknutím zastavil. Vydal se po schodech jako poslední, ale všiml si na poslední chvíli něčeho a následně na ně zavolal.

Slova se i navzdory tichému pronesení, hlubině odrážela jako ozvěna. Pokračující do schodiště, kde se postupně vypařujíc v tichu.

„Co se to děje?“ Derak přistoupil blíže, když se vrátil zpět. Imer mu ukázal na téměř nezajímavý kout, který skrýval mříž. Hned vedle trubek se mříž stávala nedůležitě vzhlížející, ale byla to mýlka představ.

Teprve co ji Imer zkusil nadzvednout či s ní cokoli provést, uvědomil si stejně jako ostatní, že je to zrekonstruovaný výtah.

Po nastoupení si přec museli promnout oči ze šoku, protože ve výtahu nabízeli asi tak šedesát tlačítek, značících jednotlivá poschodí.

Alespoň štěstí, že je někdo popsal. Takové odborné názvy. Buď to nedávalo smysl, nebo zkratky, které jim nic neřekli. Očima kroužili po tlačítkách, když se nakonec zdálo, že si vybrali číslo hned druhé shora s nejzajímavějším názvem.

„Bezprostřední rovinná kosmonautika řídící pod rouškou tmy.“ Zvláštní název.

Hned to trochu připomnělo a napovědělo o hovorové stanici velitelství. Kdoví zdali ne i řídícímu jádru lodě. Zdálo se, že ten návrh vymyslel vtipálek na pobavení.

Nežli stiskli vybranou stanici, uslyšeli zvenčí, jak někdo přichází. Poznali to podle klapotu podrážek bot o železné schody. Chvíli neměli ponětí, co mají u všech bohů dělat, ale Imer je ztišil rukou.

Navedl je, ať zanechají situaci volný průběh.

Na prahu se zjevil muž v bledě modré přilbě. Vlasy měl svázané do copánku a volně mu končili až u pasu. Přes sebe delší černý kabát. Tento muž se od všech lišil a neměl ani kukuč dělníka. Docela dobře to mohl být designer. V obličeji spousty chmur a ústa podrážděná. Nevypadal v dobré náladě.

Muž se jakoby váhavě rozešel ke schodům, které vedly do horních pater lodě, ale zastavil se po pěti krocích. Zřejmě si uvědomil, že je vhodnější taktéž použít výtah. Mírně se polekal, když ve výtahu spatřil Imera a ostatní. Opět se otočil a vyšel mnoho schodů, než na něj Imer zavolal. Jeho tým to však nevýslovně zarazilo.

„Hej pane!“ Vyčkal v domnění, že ho přiměje, aby se obrátil.

„Asi se zastavil,“ posoudil Derak. Nejmladší z členů Imerova týmu. Dosud 27 letý rybářský expert. Učitel podvodního tance a vášnivý sběratel korálů. Měl vskutku dobrý čich a rozvinutou předvídavost. Jak se nyní zdálo, muž se zastavil, když na okamžik utichly řinčivé kroky.

Náhle se jako koňský zápřah nesly dopady podrážek bot zpět. Intenzita rozmarnosti těchto dopadů jeho chodidel sílila. Znovu se objevil v zorném poli jejich pohledů. Chystal se na ně promluvit. Ostatním slehl pocit napětí, protože projevil spíše nadšení, že ho chtějí s vřelostí pozvat dál.

„Mohu se k vám přidat? Pokud mne voláte kvůli tomu?“

„Vlastně chceme spíše poradit,“ vmísil se Ares.

Imer ho šťouchl do ramene a namísto toho dodal.

„Budeme šťastni, pokud se přidáte,“ usmál se křečovitě, ale šlo tomu uvěřit. S radostí se muž rozešel k výtahu a vlezl dovnitř. Místa tu zbývalo ještě dost. Možná pro dva nebo tři další lidi.

„Kam to bude?“ Zeptal se ho Imer a čekal na odpověď.

„Vlastně jsem tu prvně a tak docela tápu.“ Muž si chvíli hrál prstem před tlačítky. Ticho pak opět přerušil jeho hlas.

„Poradíte mi prosím, kde co najdu?“ Otočil se na ně a prohlížel si je od hlavy k patě.

„Nemáte moc štěstí, protože mi jsme tu také prvně.“ Řekl mu Ares po malém rozmyšlení.

Při těchto slovech muži na oválných tvářích zůstal nelibý úsměv.

„Proč jste sem zavítali?“ zeptal se jich po malé odmlce.

„Sháníme někoho ze šéfujících,“ řekl mu Imer, aby přestal vyzvídat. To bylo první a to poslední co ho napadlo.

„Ano, to bude zřejmě kam jedu i já,“ řekl muž a hned na to zmačkl čudlík jedné ze stanic. Výtah se trochu namáhavě rozjel vzhůru. Skřípal u toho a vykurýroval křečovité nářky.

„A proč tam jdete vy?“ Zeptal se ho Derak a letmo pohlédl na ostatní. Chtěl se ubezpečit, zda se může ptát. Přikývli mu lehce na souhlas, ale mohlo se stejně tak jednat i o gesto, že váhají.

„Neposlali mi výplatu a tak si jdu postěžovat,“ Opět se zdálo, že muž uvnitř doslova soptí.

„To je mrzuté.“

„To ano, musím kvůli tomu do velitelského řídicího podlaží.“

„Jak jste ale věděl, že je tady výtah?“

„Nejsem přeci kretén,“ zamračil se.

„Promiňte, ale co za čudlík jste zmáčkl?“ Dovolovali si ho oslovit.

„Vždyť vám to povídám. Jako designer lodi pracuji na HSE. Pomáhám sem tam s návrhy určitých specifik. Jak jistě víte, tak už brzy se odveze s druhou lodí další várka a tato loď musí být také funkční.“ Hovořil se zvláštním napětím, jakoby nemluvil pravdu, ale měl cosi za lubem.

„Do téhle lodě se dnes vláčím kvůli svým penězům a o nic víc mi nejde.“ Ohlédl se hlavou vzad a očima pak pokračoval šilháním. Asi mu přišlo nanejvýš proti zdravé hlavě, že jsou v tomto objektu oblečeni do tak těžkých hadrů plných chlupů. Oni však situaci s teplem ještě zvládali.

Imer s ostatními věděl, že se dostali trochu se svou hravostí a zvědavostí do slepé uličky. Namísto východu ven z těchto šachet se vezou do jádra základny. Přesto si však jednou částí věřili, že je to možná lépe, protože alespoň zjistí, co mají tito lidé v úmyslu.

Se zavrzáním výtah vystoupal do určeného podlaží lodě. Zřejmě to bylo to nejvyšší patro, ale možná také ne. Muž jim tedy prozradil důležité informace a to jest, že jsou v tomto areálu podzemí lodě dvě. Jedna z nich je ta, kterou všichni hledají. Loď Hic situs est. Možná se v ní právě nalézají.

Než muž vystoupil, pohlédli ostatní v očekávání do svých očí. S jasnou myšlenkou jen toužíc, že zde pravdě přijdou na kloub.

Kapitola čtvrtá Záře nadějí

„Bude lepší, když půjdeš první.“ Popíchl Arese v návalu očekávání cíle Imer. Na tváři Imera ztékaly pramínky potu, soustředěného od kadeře vlasů až po krk. Stejně tak tomu bylo i u ostatních.

Hlavně však, že se zde už opět ochladilo. Větráky byly slyšitelné ze vzdálených konců.

Jako první vystoupil z výtahu do bílé místnosti pracovník. Výtahové dveře odsunul a krokem za okamžik zmizel v chodbě za roh. Vylezli po něm a chvíli stáli a prohlíželi si prostor. Poté se však rychle rozešli, aby jim muž nezmizel někam daleko. Dohnali ho a tvářili se stejně tak ohromeně. Setrvali v rychlém, očekávajícím a sebevědomém kroku.

„Pěkné že?“ Prohlížel muž prostornou chodbu. Nadechoval zhluboka čerství kyslík výraznějšími záběry.

„To ano, vážně se mi tu líbí,“ odpověděl Imer, aby řeč nestála. Už se nepotil a cítil se v tomto studeném prostředí velmi dobře. Také na ostatních poznal to samé. Crystal s ním držela krok a ruce spolu sepjaté se nesla vedle Imera. Občas se k němu přitulila a poté dále sledovala chodbu v bílém. Ares šel těsně za nimi a obezřetně sledoval okolí. Měl za to, že místo je v relativním poklidu, ale nemusí to znamenat, že nenarazí na žádný problém.

Derak šel kousek za ním vpravo a s úsměvem vedl svůj tep těla za ostatními.

Na Imera to zapůsobilo až příliš neznámě. Zvyklý byl na moře a hladiny vyblýskaných, modře průzračných oceánů nebo písek v poušti a dunové vlny. Když náhodou vyhrabával s Crystal artefakt, který pak skončil v některém muzeu v Mexiku. Také na léta strávená na plachetnici a všudy přítomný slaný vzduch, který se po moři valil jedna báseň.

Jen co se ohlédl, usoudil, že to samé pociťují trochu i ostatní.

Chodbou prošli v poklidu, nežli stanuli špicí chodidla u dveří ze dřeva. Za nimi coby šílené zjevení se nacházelo několik dělníků. I přes stejnou vizáž jako dole v hale tu brousili stoly, skříně nebo kulatili dubové hlavičky na židlích. Šmirgly ožehaly zrnka přítěže a občas tu někdo zapnul brusič. Kladívkem dva pracovníci ťukali do prken u stolečku vpravo u zdi. V takových momentech co někdo brousil, šli obzvláště opatrně, aby neschytali dotek létajících jisker.

Na konci místnosti se utápěl v myšlenkách za stolem starý muž. Tento stůl byl o poznání větší a parádnější, než onen co pracovali dělníci v téže místnosti. Povrch jeho přítomnosti zdobilo množství srolovaných pergamenů. Tuze poházené po celém stole, jakoby se nemohl zastavit v práci. V očích zahledění, které je známé, když je poután člověk k činnosti, jenž miluje.

Muž seděl na židli a na hlavě měl kšiltovku. Po jejím obvodu jen vyobrazeno množství lebek a nějaký nápis hudební skupiny. V ústech mu pak trčel doutník, který na konci svítil plamenem.

Velká lejstra popsaných listů rozložených před sebou hned vedle těch srolovaných. Oči hloubily do nitra těch černých čísílek na jinak bílém pozadí.

Imer a ostatní včetně pracovníka, který je doprovázel, přistoupili ke stolu a zůstali bez hnutí stát.

Každý z jiné strany.

Inženýr si v tu chvíli povšiml v koutcích zorniček stojících postav a zdvihl svoji tvář.

Očima přejel po každém jednotlivci.

V jednom okamžiku se rozhodl zřejmě pronést myšlenku na světlo. Otevíral již ústa, když náhlé sirény pročesaly jako první povlaku ticha a přeběhly celou halou jako nečekaný útok. Běžely na plno kdesi zvenčí velmi hlasitým tónem. Pracovníkům a vůbec všem vzkvetl strach do velkých objemů. Během pár vteřin se místnost vyprázdnila a zbyl tu jen tichý šepot stále dobíhajících brousků.

„Něco mi říká, že už našli omráčené strážné.“ Povzdech si Derak.

„Taky si myslím,“ přitakal Imer a jejich pohledy se v obavách setkaly.

Jediný kdo tu s nimi zůstal a sledoval dění situace, se stal neústupný dělník a designer, kterého to sice mírně znepokojilo, ale sirény nebral na širší vědomí.

Zřejmě neutuchající pocit, že byl oklamán a nedostal výplatu, předčil i pocit ohrožení.

„Co jste to povídal?“ Opět se zvuk slov promísil s jekotem sirén.

„Co myslíte?“

„To o těch strážích?“ Řekl Leodes, když se jim před malým okamžikem představil. Pod tímto jménem ho tedy začali oslovovat.

Oči přimhouřil jakoby v transu.

„Ale, co mně je vlastně po tom,“ zamračil se a začal chodit po místnosti. Lehce již uchýlil svoji myšlenkovou dráhu. Něco mu na tom přišlo podivné a oni se mu jako zdejší společníci nejevili. Nyní když o tom popřemýšlel podrobně, musel tak uznat. Hnedka mu to vhánělo spousty otázek do zorného koutu jeho mysli.

Čekal, co se bude odehrávat.

„Myslím, že máte nyní dvě možnosti, pane Leodesi. Jestli je to vaše skutečné jméno.“ Zvážněl Imer a protáhl paže.

V tom momentě se Imer rozešel k vedlejšímu stolu, na kterém pracoval ještě před malým okamžikem truhlář.

„Jak jsem již řekl. Mé jméno je Leodes Veefior a je to mé jediné a pravé jméno. Co se týče mě, tak už mě znáte jménem. Já vás však dosud neměl to potěšení poznat.“ Odmlčel se.

Imer na něj v ten moment pohlédl. Poté se představil nejprve sám a následně uvedl i jména všech ze svého týmu.

„Slyšíte ty sirény,“ hovořil Imer v nespoutaném duchu dál.

„Ovšem, nejsem přece hluchý.“ Mluvil v ten okamžik trochu s vráskami, které se projevovaly jako rozmary patřící neoblomným obavám. Či postoji nevědomého člověka.

„To je naše práce.“ V tom už zasadil zdrcující ránu i muži, který dosud vypadal převážně v klidovém stavu, až v rozjímání by se dalo říct. Mimo rozladění ze vzteku samozřejmě. Ten ho stále provázel, ale již nezřetelně. Na jeho osobě šlo po hlubším zkoumání rozpoznat, že je v jádru ve skutečnosti vyrovnaný. Na sobě nosil na pracovníka oblečení netechnického charakteru. Jeho práce nebyla převahou manuální, ale také ne úplně.

Spíše programového charakteru.

Muž chtěl utéci, ale v pantech dveří se nečekaně zastavil. Otočil se a zdvihl obočí, jakoby hledal vhodná slovní spojení a odháněl strach, aby zmizel a nezbyl po něm náznak. V tom vyřkl několik otázek.

„Zmínil jste se o možnostech, které mám? Co jste tím myslel?“

„Buď utečete a my utečeme také. Každý sám svou cestou nebo nám pomozte se odsud dostat!

Aniž bychom byli odhaleni.“

„Společně máme lepší šance.“ přitakal Ares a očima pátral po Leodesově ustarané tváři.

„Víte, že za nalezení lodě, která se zde ukrývá, nabízejí velké množství peněz?“ Imer přejel přes Leodesa jasným pohledem.

„Jak to myslíte?“ Ptal se s vážností, ale v hlase měl jakousi jistotu a jiskru tajemství.

„Tak, že celé toto místo je nejspíše nelegálně a tajně postavené a vláda v Mexiku si myslí, že loď, která zde sídlí, má něco společného s otravou vody po planetě,“ pozastavil se Imer a pak mu dopověděl zbytek.

„Jestli to je pravda,“ řekl Leodes s mírným úsměvem.

„Půjdu s Vámi a pomůžu.“

„Nyní vidím, že mluvíte pravdu a na to jsem si chtěl počkat. Jsem také z Mexika. Co se týče toho, nemáte ani důvod lhát. Slyšel jsem velmi důvěrně o tom vyhlášení v Mexiku. Avšak netroufám si to ohlásit.“

„Proč jste to neřekl nebo cokoli neučinil?“ Všichni se naráz podivili a zvláštním způsobem rozladili. Tušili, že v tom hraje svoji práci strach, ale chtěli si ho vyslechnout, co jim odpoví.

„Povolali nás sem dobrovolně a nebylo v tom na první pohled nic zlého. Ale opakem se vše změnilo. Jakmile jsme vlezli do míst pod ledovou planinou, nikdo odsud nesmí.“ V hlase se ozýval pocit úzkosti, ale nyní i prazvláštní naděje. Jakoby čekal na odvážlivce velmi dlouho, jako jsou oni.

„Říkají nám, že tu musíme zůstat a všichni se podílet na jakém si plánu. Nikdo však neví, o jaký plán tu kráčí. Prý nás pustí, až nadejde čas.“ Zastavil se Leodes v proslovu.

„Nikdo se odtud nedostal dosud a věřte mi, že s největší pravděpodobností ani nedostane.“

„Mají tu Kamery!“ Zdvihl v tu chvíli Derak hlas a zastavil jejich mluvu. Všichni ztichli a nastolili mezi sebou majestátné ticho.

„Sakra, teď o nás určitě vědí a vůbec i já jsem nyní s vámi.“ Chytil se Leodes za hlavu.

Leodes věděl, že je pozdě na to utéci sám. Nevědomky, ale s jakousi mírnou vděčností v srdci, pečlivě uzavřeném a pro ostatní nedotknutelném, to jaksi hrálo svoji notu štěstí.

Stal se nyní zrádcem a jejich komplicem. Pocit hrozícího konce mu okamžitě vtrhl tu nejbizarnější a nejrozporuplnější podstatu přežití. A její cestu. Totiž jak z toho všeho ven.

To co jim řekl před malou chvílí o tom, že zde jsou všichni zajatci, tak trochu přehnal, aby si nemysleli, že je takový zbabělec. Měl závazek zde pracovat, ale hrozilo by mu nebezpečí, kdyby něco co ani neznal, prozradil. Každý zde měl dvou týdenní dovolenou po dvou měsících a kontrola byla přísná. Totiž o tom co ve volném čase provádí. Avšak nevěděl popravdě nic o zdejším plánu, který základna připravuje.

Nebo ano?

Ze zdi trčel lampion, který zazněl náhle hrubým hlasem.

„Všichni se dostavte do sektoru A6. Vetřelci vnikli na základnu!“

„Je jich asi pět a nešetřete je. Už zranili několik našich lidí. Zřejmě jsou dost nebezpeční.“ Lampion v ten moment uklidnil své konání v nicotné ticho.

„Už o nás vědí, co teď?“ Nikdo nevěděl co dřív učinit. Leodes jim pokynul, ať jdou s ním, že ho něco napadlo. Ví co a jak. A jelikož to řekl s nekompromisním hlasem, který se rozprostřel jako na stříbrný podnos, učinili tak bez váhání. Ostatní mu neměli důvod věřit, ale něco jim uvnitř kázalo, že je to muž, jehož měli potkat. Náhody neexistují.

„Studoval jsem plány, protože jsem neoprávněný znalec lodě, víte? Později vám k tomu řeknu více. Vím totiž, jak fungují různé přístupové zařízení.“ Ukončil slovo s přísností hlasu a navodil tak pocit, že na slova již není prostoru. Ale nakonec přece jen dodal.

„Jediná možná cesta ven je pokusit se vzlétnout a dopravit loď do Mexika.“ Jeho tvář plná jistoty nyní silou uchvátila ostatní, že jen v duchu zpanikařili.

Jejich konec bude zachráněn možná nejstrastiplnějším způsobem, ale ta hnací síla této obrovité lodě je doslova ovládla. V potu a s mírným strachem, že se odsud už nemusí nikdy dostat živi, nakonec coby v běhu nesly své kroky pro tento zdánlivě nemožný úkol.

Leodes byl pravděpodobně znalý všech zákoutí a tajemných míst na lodi. Neboť je vedl bez sebemenšího zaváhání. Chodbami, které se jak stáčely a klikatily všemi směry, tak putujíc do nižších pater. Přesněji o dvě podlaží.

Doběhli zprvu do nijak zajímavého místa. Prostředí nikterak výstřední nebo důležitě působící. Někdo by to mohl nazvat skladištěm. Opak byl však pravdou.

Leodes jim vyprávěl o všem možném. Neudržel dlouho své tiché mlčení. Na co právě narazil ve své paměti, tak muselo prostě ven. Hlavně řečnil, co si o tomto prostoru pamatuje.

Nyní však učinil hlavní krok ve směru k ovládacímu pultu. Stál uprostřed z pohledu nově příchozího naprosto nenápadně.

Na jeho tváři šlo nyní určit a zdálo se, že ví co učinit předně. Ostatní stáli jen několik metrů za ním. Či ještě o kousek dále v pozoru jako orli, kteří vyčkávající kořist, jen bedlivě drží svůj ztělesněný postoj. Ze dveří stále nakláněli hlavu, zda již neuslyší dunivé kroky stráží a dopady podrážek o schody.

„Snad do lodi ještě nestihli nalézt,“ řekl Leodes po malé odmlce a jako jediný promluvil do napjaté situace, která je obejmula do své náruče. Vyslovil slova jedno po druhém s mírnou nejistotou ve svém hlase. Zachvěl se mimo jiné rozpačitostí z nastalé situace.

Když se poté o několik desítek vteřin skutečnost uklidnila, mohli se opět zhluboka a bez zábran nadechnout. Tedy nemohli to vědět najisto, ale sám Leodes je v domněnce přesvědčil, když si pomalu oddechl s jiskrou naděje a postupně zanechal práce na řídicím pultu. Odstoupil nakonec od řídicího centra stranou.

Jeho krok se zastavil u vzdáleného konce místnosti. Skla ováté časem stáří.

Ostatně Ares a následně i ostatní k němu přišli a zjistili, co právě upoutalo jeho zájem. Na druhé straně této komnaty mezi těmi všemi bednami se ukrývalo jakési okénko v podlaze. Zasklené a mírně prasklé, ale přesto se skrz něj dalo shlédnout nynější situaci v dolních částech lodě.

Místo, aby nyní prohlédli šedou clonu skal a kamení, oslepila je červenající záře. Postupně se zvyšovala její intenzita, až se proměnila i její barva. Na jasnou ohnivě zlatou.

Oči v křeči zavřeli a uši si za okamžik ucpali dlaněmi.

Jakoby se záře a hřmot trysek vyvlékl z kolejnic omezení. V ten moment to zapůsobilo opravdu děsivě. Kdy jimi sálal strach, ohromení a úžas. Do jádra mysli a morku kostí.

Tlak je nakonec přiměl si lehnout a upadnout do stavu podobného spánku. Leodes nastavil vzlet lodi na opravdu vysokou akceleraci a tím je k tomu donutil.

V myslích se nalézala nostalgie.

Musel ještě před startem učinit něco se skálou nad nimi. Možná, že ji odsunul nebo zdvihl jako klec. Nenarazili a to je to hlavní. Byl to však jen takový mikro spánek, který odezněl stejně rychle, jako již nastal. Tlak se v lodi ustálil speciálními stabilizátory a ventily, které tak učinily zcela mechanicky a automaticky.

Už se mohlo jen myslet a soustředit na to, že je po všem.

V hlavách spousty otázek, ale přesto naděje v tichém rozpoložení. Leželi poklidně na podlaze a nabírali zpátky své vědomí. Věděli, že je již pozdě přemýšlet o tom, co že by se bývalo stalo, kdyby nevzlétli.

Co by se asi dělo?

Nyní se ukázala a projevila nervozita, co jim asi budoucnost ukáže.

Kapitola pátá Pravda v mlze

Uběhlo mnoho hodin po zažehnutí trysek a vlastně i celá nastalá noc, která přišla coby řádná disciplína pro noční frajery. Čímž je myšlen například netopýr na planetě Zemi nebo nějaký ten vetřelec zde ve vesmíru.

Když pak ráno odeznělo a všichni doposud spali, až na Leodese a Arese, kteří celou noc hovořili o celé škále odvětví a třeba i umění. V hojném rozpoložení všech možných idejí.

Vysvitaly jim na povrch názory velmi jemně a spontánně. Leodes mu též prozradil, že jednal více méně improvizovaně během startu. Že loď znal jen z grafů a designu na plátně.

Něco málo přečetl v tlusté knize. Prý v určitém tajemném manuálu se spoustou všemožných informací. Kolujícím po základně a on ji v momentě, když se nikdo zrovna nedíval, odcizil nadřízeným. Přečetl si pouze to hlavní, protože myšlenka po skutečné svobodě bez dozoru nadřízených se uhnízdila hluboko v něm. Naučil se ovládání a její interiér nazpaměť v domnění, že by se mu tato zdánlivě nicotná znalost mohla v budoucnu hodit. Učinil velmi chytře. Převážně se dozvěděl hodně o prostorách a manipulaci v horních patrech lodě.

Jednou, pokud by se mu to povedlo, chtěl dokonce i on sám v momentu, co loď odstartuje kamsi mimo Zemi, odletět s ní. Dál tuto myšlenku nerozvíjel, ale pravděpodobně by se pokusil o útěk v některé menší lodičce z hangáru. Či zkusit loď přesměrovat bez povšimnutí do souřadnic k Zemi.

Imer a další vstali k deváté hodině ranní. Což pochopitelně už nehrálo v noci ani teď se světlem sebemenší roli, protože ve vesmíru je stálá tma. Loď se nesla jen v odstínu vnitřně zapnutých žárovek podél lustru. Vskutku tajuplná atmosféra.

Imer s Crystal šli spát na noc do nižšího patra, kde jak se ukázalo, našli příjemné a jemné ložnice.

Derak usnul za stolem v místnosti o dvě patra výše. Tam, kde prvně se svou zvědavostí přistáli výtahem ještě před startem.

Prohledával papíry dlouho do noci, které tam nechal muž s doutníkem, když zazněly sirény a on ve spěchu odešel. Nicméně nic zajímavého podle jeho slov. Spousta rozvrhnutých oprav, které se měly provést na lodi v následujícím týdnu.

Žádné složité nebo důležité opravy. Převážná práce na nábytku a zábradlí podél schodiště.

„Takže, vy tedy nevíte, kam ta loď dříve letěla?“ Zeptal se Imer, když se s Crystal celý rozjaření ještě z noci vrátili. Nic je nemohlo odradit od vášnivého milování. Do místnosti vešli v tichosti a zvědavost jimi proudila v jemných intervalech.

V očích světýlko očekávání a vůbec o budoucnosti, která se stáčela do jimi neočekávaných směrů.

V odhadech se nad jejich osobnostmi neskláněly chmury, očekávání, nervozita či strach.

„Ne, netuším. Vím jen, že v okamžiku kdy mě poslali na základnu, tak loď nakládali a poté odletěla. Za několik měsíců se opět vrátila, ale co bylo na situaci nejvíce zvláštní, že přistála prázdná.“

„Pozoruhodné,“ řekl mu Imer a hleděl přitom z okénka při podlaze na stále se zmenšující modrou planetu Zemi. Plnou všech jasných oceánů a moří. Hned si pro sebe uvědomil, jak mu schází.

Ta světélkující modrá a slaný vzduch mořské vody, který se prohání bez zábran podél proudů. Někdy v budoucnu doufal, že stráví dlouhý čas opět na moři.

„Nevím, co se stalo.“ Pokračoval Leodes.

„Dříve než jsem přišel, tak se to mohlo také dít. Jako opakovaně.“ Odmlčel se, ale jakmile se zdálo, že nastane tichá a líná pomlka, opět ji přerušil.

„O těchto věcech se běžně po celé základně nemluvilo. Má to zřejmě dobrý důvod.“

„Jaký myslíte?“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Kapitola první V zemi nikoho

Kapitola druhá Ruce od sváru

Kapitola třetí Vize neviditelných

Kapitola čtvrtá Záře nadějí

Kapitola pátá Pravda v mlze