LATSO

ROZPRÁVKA O EKONOMIKE

ANEB

PRÍBEH PLANÉTY EM

(ukážka)

„To je nádhera... opravdu velice promyšlený příběh a netypický. Moc se mi to líbí...“

Renata Petříčková, maliarka a ilustrátorka

„Vydanie tejto knihy hodnotím ako vysoko záslužný čin, ktorý určite prispeje k rozšíreniu obzorov každého, kto si text prečíta. Osobne som to zhltol na jedno posedenie.“

JUDr. Marián Pataj, advokát

VENOVANÉ MOJEJ MAME ELENKE,

JEDNODUCHO ZA TO, ŽE JE,

ŽE JE TAKÁ, AKÁ JE

MAMI, ĎAKUJEM ZA VŠETKO

TÁTO ROZPRÁVKA

JE URČENÁ PRE DETI

OD 11 DO 111 ROKOV

Obsah

I. KRAJINA SLNKOM ZALIATA

II. VEČERA

III. ROK JEDEN

IV. DESAŤ BOŽÍCH PRIKÁZANÍ

V. ROK DVA

VI. ROKY NASLEDUJÚCE

VII. ROK 100

VIII. STAROSTA

IX. PRVÉ SŤAHOVANIE

X. ŠKOLA

XI. HODINY, PENIAZE A DANE

XII. ÚRADNÍCI A LIEČITEĽ

XIII. PIATE A TRETIE BOŽIE PRIKÁZANIE

XIV. ŠTÁT

DOSLOV ANEB NÁVRAT NA PLANÉTU ZEM

Ukážka z prvej, rozprávkovej časti knihy,

ktorá polopatistickým, rozprávkovým spôsobom vysvetľuje základné ekonomické pojmy, ako sú dane, peniaze, čo je to štát, prečo potrebujeme lekárov, učiteľov a politikov a prečo si ich platíme z našich daní.

I.

KRAJINA SLNKOM ZALIATA

Milé deti, v Biblii sa to začína Adamom a Evou. V príbehu, pardon, v rozprávke, ktorú vám vyrozprávam, sa to začína štyrmi kamarátmi: Marekom, Lacom, Jozefom a Dušanom a ich manželkami Lenkou, Danielkou, Martou a Jankou. Títo ôsmi boli na svete úplne sami.

A kto mal koho za manželku (manžela)? Presne podľa začiatočných písmen: Marek Martu, Laco Lenku, Jozef Janku a Dušan Danielku.

Žili si naozaj ako v rozprávke. Každý pár mal krásny murovaný domček na medom voňajúcej lúke pod lesom. Z okien mali prekrásny výhľad do údolia, ktorým pretekala blankytne modrá rieka plná rýb.

Dvadsať minút chôdze od domu mali rozľahlé polia, na ktorých si pestovali všetko, čo potrebovali: obilie, fazuľu, hrach, zemiaky, kaleráb, cukrovú repu, cviklu, dyňu, maliny a tak ďalej, a tak ďalej. Za poliami sa rozprestierali ovocné sady, ktoré boli plné voňavých jabloní, hrušiek, marhúľ, sliviek, čerešní, višní, orechov, jednoducho ovocných stromov od výmyslu sveta, dokonca na konci sadu bola i malá vinica.

Za vinicou bola malá lúka, za ktorou sa kľukatila už spomínaná rieka. Hlavne Dušan veľmi rád vysedával na brehu rieky s nahodenou udicou, počúval jej šum a oddával sa pohodovej letnej atmosfére. A že to bol na rybačku macher! Lovil úplne všetko: kapry, karasy, liene, šťuky, jesetery, zubáče,............ Vždy, keď mu nejaká rybička zabrala, uškrnul sa popod fúz a zručným švihom ju zasekol na háčiku. Pomaly, na striedačku navíjal a uvoľňoval, až kým sa rybička úplne neunavila. Potom už iba navíjal. Keď ju potom spokojný niesol v naberáku na pleci krížom cez pole, nezabudol sa pristaviť pri Marte s Marekom, ktorí zvyčajne okopávali pole alebo oberali ovocie, a pozvať ich na výbornú rybaciu polievku.

Z poľa sa cestička vinula cez pastvinu, na ktorej sa pásli čriedy oviec, kôz, kráv a koní. Dušan zamával Jozefovi, ktorý práve na Pejkovi cválal spoza maštalí, aby zahnal zblúdenú ovečku, pričom mu vehementne s brechotom asistoval Dunčo. Keď už minul aj pastvinu, prešiel popri maštaliach, do ktorých práve Janka vozila čerstvé seno.

„Pán Boh daj šťastia, Janka. Príďte na rybaciu polievku. Pozri, akého krásneho kapra som chytil,“ hrdo otŕčal podberák smerom k Janke.

„S radosťou,“ usmiala sa Janka a stratila sa v maštali, spoza ktorej stúpal dym.

„Jozef asi páli slamu,“ pomyslel si a pustil to z hlavy, pretože jeho pozornosť upútal zvuk nákovy. Nejakých dvesto krokov od maštalí sa hrdili ich krásne biele domčeky. Ako sa k nim Dušan blížil, počul čím ďalej tým jasnejší zvuk kladiva a nákovy. To Laco na dvore svojho obydlia, pod strieškou kováčne, kul za horúca kus železa, z ktorého sa čo nevidieť stane praktický pomocník pre Mareka – kosa. Laco bol taký pohrúžený do svojej práce, že si Dušana ani nevšimol. Ten preto k nemu podišiel bližšie a pozval na rybaciu polievku aj jeho s Lenkou.

„Už sa teším. Zajtra ti urobím ten nôž,“ odpovedal Laco.

O chvíľku už Dušan vchádzal do svojho domčeka, kde to voňalo naozaj ako v rozprávke. Z pece sa šírila neodolateľná vôňa čerstvého chleba.

„Ahoj, Danielka. Pozri, akého pašáka Ti nesiem,“ ukázal jej kapríka v naberáku.

„Ahoj. Prekrásny.“

„Urobím polievku,“ Dušan podišiel k Danielke, ktorá práve miesila cesto na koláč, a dal jej pusu na líce. „Pozval som na ňu všetkých. Večer spravím ohník na dvore. Už sa teším, ako si spolu podiškurujeme.“

II.

VEČERA

Ako prví prišli podvečer k Dušanovi a Danielke Marek s Martou.

„Dobrý večer sa praje,“ zaštebotala Marta. „Tu to teda rozvoniava,“ s rozkošou sa nahla nad plech s marhuľovým koláčom a slastne vdýchla.

Marek položil na stôl košík s broskyňami so slovami: „Jozef sa im poteší,“ potom vytiahol z ruksaku misku, v ktorej si lebedili biele, ružové a modré strapce hrozna. „Jéééj, ďakujem,“ skríkla Danielka, pribehla k miske a odtrhla si bobuľu svojho obľúbeného ružového.

„Kde je Dušan?“ spýtal sa Marek.

„Za domom, varí polievku,“ odpovedala Danielka a slastne siahla po ďalšej bobuli.

„Môžem?“ hodila Marta nedočkavý, previnilý pohľad na Danielku.

„Jasné,“ odpovedala Danielka. „Prosím ťa, pomôž mi s tým,“ ukázala na tácku s nachystanými taniermi, lyžicami, nožíkmi, hlinenými a plechovými pohármi, džbánom, soľničkou a utierkou. Sama zobrala plech s marhuľovým koláčom a čerstvo upečený chlieb a vyšla von. Marta si ešte raz odhryzla z koláča, položila ho na tácku a spolu s Marekom nasledovala Danielku.

„Čaute, čaute,“ to ich už veselo vítali Laco s Lenkou, ktorí medzičasom dorazili.

Polievka z kapra, ktorá sa varila v kotlíku nad ohníkom, rozvoniavala, až krútilo nosom. Danielka, Marek a Marta rozložili na rozľahlý masívny drevený stôl, ktorý bol Lacovým dielom, marhuľový koláč, chlieb, broskyne, hrozno a tácku.

Lenka sa nahla k vyšívanej plátennej taške: „Pozri, čo som vám priniesla,“ vytiahla a rozprestrela červenou niťou vyšívanú blúzku a podávala ju Danielke. „Neboj sa, mám i pre teba a Janku,“ usmiala sa na Martu a už podávala svoje dielo i jej.

V tom sa už blížili i Janka s Jozefom.

„Príjemný večer,“ pozdravil Jozef s vážnou tvárou.

„Dobrý, dobrý,.......“ odzdravili.

Janka váhavo a trochu neisto položila na stôl džbán čerstvého mlieka a na tanieri hrudu skvostne belostného syra.

Jozef podišiel k domu a na hák v stene zavesil evidentne ťažký batoh.

Marek už mal na jazyku otázku: „Čo si nám v tom batohu priniesol?“ ale v tom ho prerušil Dušan: „Tááák, a je to hotové, môže sa servírovať,“ ktorý si vo svojej zaujatosti varením ako jediný nevšimol, že Janka s Jozefom sú o poznanie vážnejší, ako bývajú zvyčajne.

A tak začali večerať. Najprv vynikajúca rybacia polievočka s čerstvým chlebíkom, následne voňavé marhuľové koláčiky......nálada sa rýchlo uvoľnila a všetci sa bavili tak, ako boli vždy zvyknutí.

„Jáj, či som sa výborne najedol,“ odfúkol si Laco.

„Dajte si aj syr,“ nabádala Janka.

A tak ochutnali syr, mlieko, postupne pochválili Marte a Marekovi broskyne a hrozno. Atmosféra však pomaly znovu oťažievala, debata sa rozvíjala akosi ťažkopádne a Janka s Jozefom výrazne strácali reč. Hlavne Jozef bol celý nesvoj, zadumaný, akoby nevedel, ako im niečo oznámiť. Občas zaškúlil na batoh na stene a keď si všimol, že Marek naň podchvíľou tiež pozerá, tak zrazu z neho vyhŕklo: Ešte niečo sme vám priniesli.” Podišiel k batohu, zvesil ho a vytiahol z neho kus niečoho zabaleného v bielom obruse. Položil to na tácku od pohárov a tanierov a rozbalil to. Vôňa pečeného mäsa sa rozľahla ponad stôl. Chvíľku nechápali, nikto z nich nič také v živote nevidel, ale veľmi rýchlo si všetci spomenuli! Áno, minulý rok na jar, rok JEDEN, keď ich navštívil ON!!! Ale,........ALE!!!!

„Ale ON povedal, že môžeme až na tretí rok!!!“ zreval Dušan vyskočiac z lavice, spomenúc si na dym, ktorý videl vychádzať spoza Jozefovho domu, keď sa vracal z rybačky. Pochopil, že Jozef nepálil slamu.

„Ja viem,“ potichu so sklonenou hlavou zašeptal Jozef, „ja viem.............“

Všetci sa na to pozerali v nemom úžase, ale mysľou boli rok a pol v minulosti, všetci boli mysľou v jari roku JEDEN, keď ich navštívil ON. ON = BOH.

III.

ROK JEDEN

Dvadsiaty štvrtý marec rok 1. Alebo: „…je 24. marca, rok 1,“ povedal BOH.

„Akože jeden?“ spýtal sa Laco. …STOP, STOP, STOP,… nepredbiehajme. Pekne poporiadku.

Toho dňa „ich“ (Lacova, Marekova, Jozefova, Dušanova, Lenkina, Danielkina, Martina a Jankina) „medom voňajúca lúka pod lesom“ vyzerala úplne inak. Teda „inak“......, ako sa to vezme, bola vlastne taká istá, ibaže na nej neboli domčeky, maštale a kováčňa. A samotná lúka bola podstatne rozľahlejšia, ťahala sa až na územie, kde sa v roku 1 rozprestierali polia a sady.

No a „toho dňa“ tam zrazu všetci ôsmi stáli. Až sa žiada povedať „v plnej paráde, ako ich Pán Boh stvoril.“ Ale ono to bolo naozaj tak, všetci tam stáli úplne nahí, nezainteresovaný pozorovateľ by povedal „ako koly v plote“, pozerali najskôr chvíľku „do blba“[1], akoby sa im doslova otvárali oči a rozjasnievala myseľ. Po chvíľke, keď sa „uvedomili“, začali sa obzerať najprv navzájom, potom každý sám seba, vystierali ruky, prezerali si ich, krútili prstami, prezerali si nohy, obzerali sa navôkol, zohýnali sa, dotýkali sa trávy, pozerali sa dolu na rieku, na oblohu, otáčali sa a stále dokola. Jednoducho pohľad pre BOHOV. Ktovie, ako dlho by toto predstavenie trvalo, keby ich pozornosť neupútal hlas, ktorý im zaznel od chrbta:

„Pane,… no tak, meškáme.“

Všetci sa otočili za hlasom smerom k lesu. Pred nimi stála vysoká krásna žena s ešte krajšími hustými čiernymi kučeravými vlasmi oblečená v červenom tričku a rifliach. Podmaňujúco sa na nich usmiala a nedočkavo sa otočila k lesu.

„Však už idem,“ ozvalo sa z lesa neochotne.

Napriek povedanému, ešte minútku dve sa nič nedialo. Tento „hluchý“ čas bol vyplnený previnilými úsmevmi onej krásavice, jej neustálym otáčaním sa smerom k lesu a užasnutým civením „našej osmičky“ na čiernovlásku.

Konečne z lesa vyšiel starý sivovlasý muž. Na svoj vek vyzeral veľmi zachovalo, svojím spôsobom až príťažlivo. Oblečené mal biele tričko a šortky. V pravej ruke držal fľašu červeného vína, na etikete ktorej stálo STREKOV 1075 a pod tým DUNAJ BERKIS 2013.

Keď prišiel na päť metrov k onej krásavici, ľavou rukou si siahol na bradu, prstami ju pomasíroval a povedal: „Vidíš, zastrihol som si bradu, ako si na túto príležitosť chcela, Zuzka, …ehmmm, …SORRY, …Pán archanjel, ehhhmmm,“ opravil sa.

„Takže, začneme!“ otočil sa k „našej osmičke“. „Dovoľte mi, aby som vám najprv predstavil nášho, …čiže vášho archanjela Gabriela.“

Čiernovláska sa doširoka usmiala a zľahka sa uklonila.

„Mňa volajte jednoducho: BOH!“ chvíľku sa odmlčal, odpil si z fľaše a pokračoval:

„Vy ste jediní na tejto planéte, ktorým dávam takpovediac okamžite všetko do vienka,“ v tomto momente prerušil svoju reč, na chvíľku sa sústredil, preložil fľašu vína do ľavej ruky, pravú ruku vystrel smerom k nim, zľahka ňou zamával a povedal: „TERAZ.“

„Tááák,“ spokojne pokračoval, „to znamená, že rozumiete každému môjmu slovu, viete pomenovať všetky veci, na ktoré v živote natrafíte, rozumiete každému výrazu ako napríklad PLANÉTA, ŽIVOT, ŠŤASTIE, NEŠŤASTIE, LÁSKA, NARODENIE, SMRŤ, BOH…viete čítať, písať, počítať,“ na chvíľku sa zamyslel, „mhm. A rozumiete aj významu akýchkoľvek pocitov a emócií. Pozitívnych či negatívnych. RADOSŤ, VESELOSŤ, NADŠENIE, ENTUZIAZMUS[2], ZÁVISŤ, ZLOBA, NENÁVISŤ, DEPRESIA[3] a tak ďalej, a tak ďalej. Ste jediní s takzvane otvorenými očami. Navyše vám dávam do vienka všetky nevyhnutné zručnosti, ktoré budete v živote potrebovať. Samozrejme, nie každému všetky, napokon, to by ste aj tak časovo nezvládli, keby každý robil všetko. Pekne to rozdelím. Jeden z vás bude roľníkom,…ehmmmm, trebárs ty,“ ukázal na Mareka, „a ty budeš…,“ a už ukazoval na Laca.

„Ehmmmm, ehmmm,” vypýtal (vypýtala) si pozornosť archanjel.

„Čo je?“

„Mená,“ šeptom, ale zreteľne povedal (povedala) archanjel.

„Ach táák, takže znovu, roľník,“ a znovu ukázal na Mareka. „Ty sa budeš volať MAREK.“ Zamyslel sa: „Aby sme to nekomplikovali, rovno ti určím pomocníčku: „MARTA,“ a ukázal, samozrejme, na Martu.

Potom už išiel rad za radom.

„LACO, ty budeš kováčom. A nielen to. Vo všeobecnosti budeš veľmi manuálne zručný, vyrobíš a opravíš, takpovediac, čokoľvek.“

„LENKA, ty budeš krajčírkou,“ znovu si priložil fľašu k ústam a trochu si odpil. Uznanlivo pokýval hlavou a otočil sa k archanjelovi: „BOŽSKÉ! Veľa vecí sme na Zemi pokašľa…,“ zarazil sa, „veľa vecí nám na Zemi nevyšlo, ale niektoré veci tam robia jednoducho skvele,“ nastala malá pauza, „Ty, JOZEF, budeš pastierom. A ty, JANKA, ako to nazvať, …dojičkou, pomocníčkou v domácnosti, pracovníčkou na statku, …to je vlastne jedno, jednoducho, domáca na statku so všetkým, čo k tomu patrí.“

„DUŠAN, ty budeš lovcom, rybárom, hubárom, a tak ďalej. Rozumieš?“

„Áno,“ odvetil Dušan.

„No a ty, DANIELKA, ty budeš kuchárkou, pekárkou, cukrárkou,“ a znovu si labužnícky uchlipol. „Neuveriteľné, toto som od nich nečakal,“ mrmlal si, pozerajúc na fľašu.

„Kde sme to?…“ zdvihol oči na „našich“, teraz už menovitých ôsmich, a pokračoval, „takže, vaše pole pôsobnosti,“ vystrel ľavú ruku a urobil ňou poloblúk. Na lúke po Božej ľavici sa zjavili štyri krásne biele domčeky, kováčňa, maštaľ, sýpka, chodníčky medzi domami, vzadu už spomínané polia, sady a vinice a, samozrejme, lúky so stádami.

„Ako dobre, že nemusím nič vysvetľovať, všetkému rozumiete, aj Laco má na úvod ušetrenej mnoho práce: základná výbava, nábytok a náradie sú súčasťou dodávky,“ a znovu názorne vystrel svoju ľavú roku smerom k domom. „Nemusím vysvetľovať, ako si domy rozdeliť, nadelil som vám i INTELIGENCIU, takže: no problem.“

„To by sme mali… No, môžeme prejsť k tomu najdôležitejšiemu,“ siahol do tašky, ktorá mu visela na pleci.

„Ešte…,“ zastavil ho archanjel, očami ukazujúc na „našich“ nudistov.

„Aha, sorry, takže ešte jedna vec predtým, ako sa dostaneme do finále. LÁSKA, CIT, EMÓCIE, VÁŠEŇ, VZRUŠENIE, …áááááááá, vidím, že rozumiete,“ preskakoval očami z jedného na druhého. Ich správanie, ktoré bolo plne sústredené na SLOVO BOŽIE, sa evidentne zmenilo. Laco zrazu civel na oblé krivky popredia Lenky, Dušan si obzeral zvodné pozadie Danielky, Marek Marty a Jozef jednoducho hltal pohľadom Janku celú, ako ju Pán Boh stvoril.

„No, toto si určite vyžaduje oblečenie,“ luskol prstami Boh a „osmička“ bola zrazu zaujatá šatami a obuvou, ktoré sa na nich zrazu objavili. Napätie vo vzduchu výrazne poľavilo.

„Opakujem, ste jediní, ktorí dostali všetko do vienka. Ďalšie generácie, vaše DETI, budú musieť začínať od piky, respektíve, vy ich zaučíte, vy za nich nesiete zodpovednosť. CHVALABOHU, aj tomuto rozumiete. Keby tu stáli vaše deti, tie by nemali šajnu, o čom hovorím. Ach, BOŽE, tá PROZRETEĽNOSŤ[4] je skvelá vec. Len, mimochodom, všetci máte 23 rokov,“ dodal, akoby išlo o tú najsamozrejmejšiu vec na Emi.

„Na záver,“ úchytkom pozrel na archanjela. Jeho (jej) vyrovnaný pohľad svedčil o tom, že teraz už naozaj môže pristúpiť k najdôležitejšiemu bodu. Siahol do tašky a vytiahol rolku papiera omotanú zelenou stuhou, na ktorej visela pečať. „DESAŤ BOŽÍCH PRIKÁZANÍ,“ zamával rolkou vo vzduchu. „Už som sa poučil, nepodám ich nikomu z vás. To by ste potom v budúcnosti zneužívali na vyhlásenia typu „Ja som ten VYVOLENÝ, mne podal BOH Prikázania!“ NIE, NIE. Každý z vás má „DESAŤ BOŽÍCH PRIKÁZANÍ“ v dome na stole. „Každý z vás, tým myslím každá dvojica, predtým, ako som vám nahodil šaty, som si všimol, že je to úplne jasné a i tomuto dobre rozumiete,“ pozrel na nich a vidiac, že Marek drží za ruku Martu, Dušan Danielku, že Jozef práve pristupuje k Janke, spokojne pokýval hlavou.

„No, a už to len odštartovať, v domoch máte kalendáre, čiže čisto formálne: je 24. marca, rok 1,“ povedal BOH.

„Akože jeden?“ spýtal sa Laco.

„Lebo medveď,“ neodpustil si Boh pozemskú poznámku, očkom hodil na gániaceho archanjela a zamrmlal si, „sorry,“ a znovu pozrel na „našu“ osmičku.

„Jasné, rozumiem,“ zaplo Lacovi.

„Na iných planétach sme na úvod zvolili komplikovanejší štart, ale neosvedčilo sa. Čo tí ľudia vedia navymýšľať, …ach,“ zhlboka si vydýchol. „Na vašej planéte, planéte EM, chcem, aby sa veci vyvíjali skutočne pragmaticky[5]. Všetko to máte v DESIATICH BOŽÍCH PRIKÁZANIACH, netreba teraz nič rozoberať. Teda, „nič rozoberať,“ teoreticky by bolo čo, možno si budem teraz trochu odporovať, ale pár výrazov by sa predsa len našlo, ktorým v DESATORE nebudete rozumieť. To však vôbec neprekáža. Vaši potomkovia tomu porozumejú a aspoň im bude jasné, že pochádzajú odo mňa, vy by ste to, jednoducho, v tomto čase nemohli naformulovať[6]! Tak, zlomte väz!“ zamával im a otočil sa k lesu. Archanjel Gabriel sa naposledy podmanivo usmial (usmiala) a vydal (vydala) sa za Bohom. Na kraji lesa sa Boh otočil: „Jozef, aby som nezabudol, mäso môžete jesť až tretím rokom!“ urobil dva kroky, zarazil sa a po malom okamihu sa znovu otočil: „Teda okrem toho, ktoré ulovíš v rieke,“ a vošiel do lesa. Chvíľku ešte kráčali s archanjelom po emskom povrchu, kochajúc sa svojím dielom. „Krásne to tu vonia, ZBOŽŇUJEM lesné maliny,“ zastavil sa pri malinovom kríku a pomaly trhal jednu za druhou a slastne vychutnával.

„Čo je?“ pýtavým pohľadom sa Boh pozrel na archanjela, ktorý v sebe len s námahou potláčal smiech.

„Ááááále, nič,“ vyprskol (la) do hlasného smiechu archanjel. „Ten dejepis v piatom prikázaní! Je to skutočne zvláštne pri tejto prvej generácii.“

Boh sa rozosmial tiež. „Je mi to jasné. Ale sám vieš, ako to dopadlo na iných planétach, špeciálne na Zemi. Jednoducho, musíme byť pragmatickí, čo, BOHUŽIAĽ, často v ľudskom ponímaní znamená lopatistickí[7] už od samého začiatku. Inak to tí mudrlanti otočia o 180 stupňov.“

„A čo to mäso na tretí rok?“ spýtal sa archanjel.

„Ále, o nič v podstate nejde, len chcem, aby sa im dostatočne rozrástli stáda a aby som v nich trochu rozhýbal kategórie SVEDOMIE a POKUŠENIE,“ zamyslel sa. „Poďme!“ a nad malinovým kríkom sa pomaly rozplývala jemná hmla.

[1]

Pozerať „do blba“ = bezmyšlienkovite pozerať, civieť.

[2]

Entuziazmus = oduševnenie, nadšenie, zápal za niečo.

[3]

Depresia = vo všeobecnosti: skľúčenosť, úzkosť, stiesnenosť, pokles výkonnosti (telesný, ale hlavne duševný).

[4]

Prozreteľnosť = múdrosť, prezieravosť, obozretnosť, opatrnosť (z hľadiska kresťanského náboženstva aj „vševedúcnosť“).

[5]

Pragmatizmus = výlučne a výhradne efektívne riešenia. Ľudovo povedané, pragmaticky uvažujúci človek postupuje pri riešení problému čisto logicky, racionálne a ekonomicky a všetky iné faktory (emocionálne, náboženské, nacionalistické, národné, rasové, rodové atď.) idú bokom. Pragmaticky uvažujúci človek hľadá vždy to najlepšie, najefektívnejšie a najobjektívnejšie riešenie.

[6]

Formulovať = slovne vyjadriť.

[7]

Lopatisticky = veľmi jednoduchým, názorným, až primitívnym* spôsobom prezentované, vyslovené, vysvetlené.

*

Primitívny = veľmi jednoduchý, prostý, prapôvodný, na najnižšom stupni rozvoja.

IV.

DESAŤ BOŽÍCH PRIKÁZANÍ

1.

Ctiť budeš otca svojho i matku svoju!

2.

Nepokradneš!

3.

Nikdy nesiahneš na verejný majetok ani nezneužiješ verejné povolanie! Za zneužitie verejného povolania sa považuje i poslanecká imunita[8] (imunita člena zhromaždenia sluhov) a zastávanie viac ako jedného verejného povolania! Nebudeš používať názvy verejných povolaní, ktoré nevyjadrujú obsah daného povolania ako predseda, prezident, minister, tajomník, funkcionár..... Namiesto toho použiješ názvy prvý služobník, čestný služobník, verejný sluha, asistent verejného sluhu, pracovník z našich daní, povolanie, člen, pomocník, činiteľ..... atď. Nebudeš používať názvy ako vláda, ministerstvo, parlament.........., ale budeš používať názvy služobňa (štátna, miestna, najvyššia, špecializovaná.......), zhromaždenie sluhov.......atď.

4.

Ctiť budeš všetky povolania bez rozdielu, ale najlepšie podmienky (platové ohodnotenie) vytvoríš učiteľom, liečiteľom (lekárom) a vedcom!

5.

Na školách zavedieš popri klasických predmetoch, ako sú matematika, čítanie, písanie, dejepis, emepis a tak ďalej aj predmet „základy ekonomiky“ už od šiesteho ročníka!

6.

Nepodvedieš (nebudeš neverný) manželku (manžela) svoju (svojho)!

7.

Nezabiješ!

8.

Ctiť budeš podnikateľa, pretože ten tvrdo pracuje, dáva prácu mnohým a veľkou mierou prispieva k ekonomickému rozvoju spoločnosti!

9.

Podnikateľ, ctiť budeš zamestnanca, náležite ho finančne ohodnotíš a za žiadnych okolností ho nevyužiješ!

10.

Ctiť budeš súkromné i verejné vlastníctvo ako seba samého! Akákoľvek forma vlastníctva – súkromná či verejná – je absolútne transparentná. Neexistuje žiadna tajná forma vlastníctva! Všetko má svojho majiteľa, verejného alebo súkromného, a meno majiteľa je vec absolútne verejná. Pokus utajiť akúkoľvek formu vlastníctva je trestným činom. Akcie na doručiteľa sú trestným činom!

Tak toto si naši ôsmi našli na stoloch. Každý vo svojom domčeku. Presne, ako vravím, „vo svojom“ domčeku. Fungovalo to akosi automaticky, chvíľku potom, ako sa BOH s archanjelom stratili v lese, bez slova, doslova ruka v ruke odišli Laco s Lenkou do domčeka s kováčskou dielňou, Jozef s Jankou zasa do domčeka, ktorý stál najbližšie k maštaliam, Marek s Martou akýmsi zázrakom vošli do domčeka, ktorý mal ako prístavbu sýpku a v nej všetko nevyhnutné náčinie, ktoré potrebuje roľník, no a Dušan s Danielkou do domčeka, v ktorom sa nachádzalo poľovnícke, rybárske, ale aj kuchárske náradie.

Božia PROZRETEĽNOSŤ je naozaj nekonečná! Presne v duchu onoho povestného: „Mysleli sme naozaj na všetko.“ Tak napríklad Laco s Lenkou v prístavbe kováčskej dielne našli zásoby železnej, medenej a inej rudy tak na 30 rokov. Lenka mala v rohu izbičky okrem šijacieho stroja aj skriňu s množstvom nití, zipsov, gombíkov, látok, vlny na štrikovanie, ihiel, štrikovacích ihlíc, pomôcok na vyšívanie, pranie a žehlenie. Samozrejme, všetko to bolo prispôsobené počiatku sveta, teda zrodu života na planéte Em. Šijací stroj bol manuálny, pekne na šliapanie, žehlička kovová, na uhlíky, no a na pranie slúžili mangeľ, vaňa a mydlo.

Takto to bolo v každej domácnosti, každý si našiel presne to, čo k svojim „nadobudnutým“ zručnostiam a danostiam potreboval. No a navyše si všetci našli približne rovnaké zariadenie svojich domov, plné skrine odevov (dokonca i nejaké čudné malé šatôčky, nohavice, košieľky,........) a základné potraviny na niekoľko dní.

Hneď od prvého dňa začali všetci fungovať tak, ako keby tam žili už tridsať rokov. Dušan začal chodiť do lesa na huby a lesné plody a veľa času trávil na rybačke. Danielka celé dni vypekala voňavý, chrumkavý chlieb a skvelé koláče pre všetkých z múky uloženej vo vreciach v komore.

Marek s Martou trávili veľa času na poli, v sade a vo vinici. Žitko a kukurica rástli ako z vody. Motyky sa v zeleninových záhonoch a vo vinohrade nezastavili. A keď prišli suchšie dni, tak i vedrá a krhly si neoddýchli a na ceste od rieky k poliam poznali každý kamienok.

Jozef s Jankou sa začali obracať okolo stád. Ráno dojili, cez deň pásli a riadili maštale, podvečer zaháňali stáda.

Zdalo sa, že najviac voľného času má na úvod Laco. Ešte tak jeho žena Lenka, tá už od prvého dňa šila, vyšívala, plátala, štrikovala nielen pre seba a Laca, ale pre všetkých. Veľmi ju to bavilo. Ale Laco? Laco jej sem-tam pomohol, sem-tam nakoval motyku Marekovi, prebrúsil nože, nakoval násadu na vidly Jozefovi a to bolo asi tak všetko, ak nepočítam tavbu rudy v taviacej peci, čo mu zabralo asi tak dva dni. Počas leta už na neho začal aj Dušan veľavýznamne poškuľovať, no v tom sa to začalo výrazne obracať. Začalo sa to žatvou. Na tej sa zúčastnili všetci. Od rána do večera kosili, hrabali, viazali do snopov. Laco po večeroch brúsil a koval kosy. Dušanovi musel vykovať úplne novú, pretože svoju zlomil nárazom na kameň. Potom ho na vozoch so zapriahnutými Jozefovými koňmi pozvážali na lúku, na ktorej ich onoho dňa BOH stvoril. Na lúke porozprestierali veľké plachty z Jozefovej sýpky a celé dni cepmi mlátili obilie, aby oddelili slamu od zrna a ZRNO OD PLIEV. Zrno potom zvážali do sýpky. A tu sa začala Lacova práca. V žiadnom dome nenašli nič, čím by sa dala zo zrna spraviť múka. Laco občas počas leta len tak z dlhej chvíle, keď po večeroch všetci dumali: „Ako z toho urobíme múku?“, rozdrvil zopár zŕn medzi dvoma plochými kameňmi, ale všetkým bolo jasné, že tadiaľ cesta nevedie. Na jeseň to Lacovi došlo: „Aké jednoduché! Malé kamene, málo zŕn, veľké kamene, veľa zŕn!“ Celý deň chodil po brehu rieky a našiel. KTO HĽADÁ, NÁJDE! Podvečer, na chrbte, opásaný koženými popruhmi, ho dovliekol. Celý prepotený zhodil pri kováčni na em kameň, ktorý bol veľmi plochý a v priemere veľký ako ruka od dlane po rameno. Celé dni ho dlátom a kladivom opracovával, až z neho urobil takmer dokonalý kruh. Kameň mal na obvode dva otvory, veľkosti ako palec na nohe. Laco do nich osadil násady z bukového dreva. A znovu na celý deň zmizol. Vrátil sa ešte prepotenejší, s ešte väčším kameňom. Znovu sa to celé opakovalo: kladivo, dláto, pár dní osekávania do noci. Potom to prišlo. Raz ráno ich všetkých zavolal. Kamene boli položené na sebe. Ten väčší, v tvare plytkého lavóra bol na drevenom podstavci. Na ňom bol položený menší s drevenými násadami. Laco načrel hrnčekom do vreca so zrnom a postupne ho vysypal do štrbiny, ktorá vznikla po obvode kameňov. Chytil drevenú násadu a mávol na Mareka. Ukázal mu na drevenú násadu oproti. Marek ihneď pochopil. „Teraz,“ povedal Laco a obidvaja sa pohli. Ako tak krúžili okolo kameňov, do taktu im vyhrávalo škrípanie zrna, ktoré pomaličky klesalo a mizlo medzi kameňmi. Po chvíli, keď zmizlo takmer všetko zrno, Laco dvihol ruku a obaja zastali. „Pomôžte nám,“ kývol smerom k Jozefovi a Dušanovi. Chytili menší, horný kameň a odložili ho na em. Na spodnom kameni sa objavil biely prášok, múka! „Jéééj!!!“ skríkla Danielka. Na tvárach všetkých sa objavil úsmev, no ten, na Lacovej tvári bol najspokojnejší.

Ešte v ten deň preniesli nový mlynček na obilie do Marekovej sýpky. Celé dni sa pri ňom všetci striedali. Naučili sa deliť si prácu, striedali sa najprv po dňoch a keď zistili, že je to veľmi únavné, tak po hodinách. Bolo to neskutočne namáhavé. V Marekovej sýpke strávili nielen celú jeseň, ale aj väčšiu časť zimy.

„Takto to ďalej nejde,“ povedal raz večer v posteli Laco Lenke.

„Nejde? Hmm,..... ale inak to nepôjde,“ odvetila Lenka.

„Možno áno,“ zamyslene odpovedal Laco. „Čo keby to koleso namiesto nás točili kone? ....Alebo voda!“

„Voda?“ neveriacky na neho pozerala Lenka.

„Nechaj tak, zajtra ťa zoberiem na výlet, povyše hornej skaly pri rieke je nádherná čistinka. KEĎ PÁN BOH DÁ, tak sa budeme sťahovať,“ tajuplne pozrel na Lenku.

„Sťahovať?“

Laco si zívol: „KEĎ BOH DÁ......... Unavený som ako kôň.........,“ znovu si zívol, otočil sa na druhý bok a zaspal.

[8]

Imunita = doslovne odolnosť. V právnickej a „politickej“ reči nedotknuteľnosť, vyňatie spod zákona, ochrana pred trestným stíhaním.

Ukážky z druhej časti knihy, ktorá vysvetľuje zložitejšie pojmy,

ako sú inflácia, deficit, hrubý domáci produkt alebo PPP-projekt.

Hrubý domáci produkt (HDP) je súčet všetkých tovarov a služieb, ktoré vyprodukuje daná krajina (štát) za jeden rok. Samozrejme, veľká krajina, krajina s veľkým počtom obyvateľov vyprodukuje viac tovarov a služieb, vyprodukuje vyšší HDP ako malá krajina. Preto, aby sme vedeli objektívne porovnať HDP jednotlivých krajín, tak ho delíme počtom obyvateľov. Výsledkom je HDP na obyvateľa, čím dosiahneme objektívne porovnanie momentálnej (v danom roku) ekonomickej sily jednotlivých krajín. Zámerne som uviedol slovíčko „momentálnej“, pretože takýto výpočet neodzrkadľuje nahromadený kapitál danej krajiny.

Príklad: Približne pred tromi rokmi sme predbehli Maďarsko vo výške HDP na obyvateľa. Keď som s kamarátom vlani (2013) prechádzal cez Maďarsko, tak sa veľmi čudoval, že napriek tomu, že máme vyšší HDP a dokonca aj vyšší priemerný plat, tak Maďarsko v očiach turistu vyzerá oveľa modernejšie. Majú viac diaľnic, upravenejšie, čistejšie a modernejšie mestá a dediny, menej schátraných autobusových zastávok, menej zruinovaných a opustených fabrík, viac zrekonštruovaných rodinných domov. Dokonca môj bývalý japonský šéf (šéfoval štyrom krajinám: Rakúsku, Česku, Slovensku a Maďarsku), raz, keď sme tri dni cestovali po Slovensku a prechádzali okolo ikstej spustnutej a zdevastovanej budovy povedal: „V Maďarsku nevidno tak veľa zruinovaných budov.“

Odpoveďou je práve nahromadený kapitál. Keďže Maďarsko bolo celé desaťročia ekonomicky výkonnejšie ako Slovensko (malo vyšší HDP na obyvateľa ako Slovensko), tak sa to, samozrejme, prejavilo v rozvinutosti krajiny a nestačia dva – tri roky na to, aby sme zmazali rozdiel, ktorý sa budoval desaťročia.

Myslím si, že názornejšie to vysvetlím na inom príklade. Sú dvaja susedia. Jednému sa darí extrémne dobre, druhému priemerne. Jeden je vrcholovým manažérom v nadnárodnej firme, druhý je bežným zamestnancom v automobilke. Jeden si počas rokov práce na pozícii manažéra postavil luxusný dom s bazénom, jazdí na BMW, chodí na drahé dovolenky. Druhý žije v starom dome po rodičoch, ktorý svojpomocne postupne rekonštruuje, jazdí na škodovke z autobazáru a na dovolenku chodí do Chorvátska. Zrazu nastane obrat. Ako to už v rizikových pozíciách vrcholových manažérov chodí, tak tento manažér príde po dvadsiatich rokoch o prácu. Stal sa nezamestnaným. Jeho sused pracujúci v automobilke očakáva, že sa karta konečne obráti a teraz sa bude dariť lepšie jemu. Prepáčte, viem, nepekná vlastnosť, ale verte mi, uvádzam ju iba pre názornosť. Prešli tri roky, prvý sused je stále nezamestnaný, druhý sused pracuje stále v tej istej fabrike, dokonca si kariérne i platovo polepšil. Ale nejde mu do hlavy, ako je možné, že prvý sused sa stále vozí na drahom aute (dokonca si kúpil nové BMW), stále jazdí na drahé dovolenky a ani inak nebadať, že by nejakým zásadným spôsobom utrpel jeho životný štandard. Prečo je to tak? Odpoveď som už uviedol v prípade Maďarska: nahromadený kapitál. Keď si prvý sused v časoch hojnosti nahromadil (odložil) dosť peňazí na horšie časy, tak teoreticky môže druhého suseda dráždiť trebárs aj ďalších desať rokov.

Avšak kapitál môže byť nahromadený dvoma spôsobmi, takpovediac „zdravým“ a „nezdravým.“ Zdravý spôsob je prirodzený, zabezpečený zdravou ekonomikou. Nezdravý spôsob nahromadenia kapitálu je život na dlh, zadlženosť danej krajiny, v tomto prípade Maďarska. Moderná infraštruktúra môže byť vybudovaná na štátny dlh a výstavba a rekonštrukcia rodinných domov môže byť zrealizovaná preúverovanosťou obyvateľstva. Nahromadili síce kapitál, ale za akú cenu?

Deficit nie je nič iné ako „mínus“, respektíve „strata“, či „záporné saldo*“. Deficit je rozdiel medzi príjmami a výdavkami v prípade, že výdavky sú vyššie ako príjmy. Deficit v prípade štátneho rozpočtu je to isté ako Tvoj osobný finančný deficit, prípadne finančný deficit Tvojej rodiny. A tak, ako rieši deficit ktorákoľvek rodina, tak isto to rieši i štát: pôžičkou. Pôžičkou na svetových finančných trhoch. Štát s tým nemá žiadny problém, každá finančná inštitúcia rada štátu požičia. Štát je veľmi dobrý klient s minimálnym rizikom nesplatenia úveru. A ako vzniká štátny deficit? Jednoducho štát (vláda pri tvorbe štátneho rozpočtu, ktorý sa vždy tvorí na kalendárny rok) naplánuje vyššie výdavky ako príjmy. Zodpovedné by bolo minúť iba to, čo štát zarobí (vyberie na daniach, poplatkoch, clách a pokutách), ale keďže všetci chcú všetko hneď a teraz (diaľnice, nemocnice, dobré platy sudcov, policajtov a hlavne politikov...) a keďže štát po celé desaťročia hospodáril tak neefektívne, ako hospodáril, tak požiadavky na strane výdavkov sú vyššie ako štátne príjmy. Tento rozdiel – DEFICIT rieši štát pôžičkou presne tak ako ktorákoľvek rodina, ktorá si berie hypotéku alebo pôžičku na televízor, lízing na auto, atď. Samozrejme, každú pôžičku treba splatiť. Len pre zaujímavosť, ročne ide len na splátky štátneho dlhu približne 1,4 miliardy €. To je suma, za ktorú by sa dalo postaviť každý rok 14 (!!!) štadiónov à la hokejový Slovan či vybudovať 140 km diaľnic**. Áno, presne tak, keby štát nešafáril a keby štát hospodáril s vyrovnaným rozpočtom, tak za ušetrené peniaze by sme ročne (každý rok!!!) postavili 140 km diaľnic.

Príklad: Ak napríklad v júli počujete, že štátny deficit za prvý polrok bol 500 miliónov €, tak to znamená, že sme minuli o 500 miliónov € viac, ako sme vybrali (štát vybral) do našej spoločnej štátnej pokladnice. O 500 miliónov € viac sme minuli na platy politikov, sudcov, lekárov, policajtov, učiteľov, na dôchodky, na výstavbu ciest a diaľnic, na splátky štátneho dlhu, atď., ako sme za rovnaké obdobie vybrali na daniach, poplatkoch, clách a pokutách.

Deficit štátneho rozpočtu sa vyjadruje percentom voči HDP. Je zaužívané, že do úrovne 3 % HDP je deficit relatívne zdravý. Napríklad Grécko malo v roku 2009 deficit 15,4 % HDP a v krajinách, ktoré sa ocitli na pokraji bankrotu (Taliansko, Španielsko, Portugalsko) sa pohyboval na úrovni 7‒8 % HDP. Na porovnanie a pre zaujímavosť: Nemecko malo v roku 2012 deficit 0,9 % HDP, v roku 2013 0,1 % HDP, v rokoch 2014 a 2015 plánujú deficit 0,00 % HDP = plánujú hospodáriť s vyrovnaným rozpočtom! Minú iba toľko, koľko vyberú do štátnej kasy!

A aký by mal byť slovenský „zdravý“ (do 3 % HDP) deficit v absolútnom vyjadrení? Povedzme, že v roku 2014 vyprodukuje slovenská ekonomika tovar a služby (HDP) v hodnote 73 500 000 000,– €. Ak v roku 2014 minieme o 2 200 000 000,– € viac, ako vyberieme na daniach, clách a pokutách, čiže minieme o 2 200 000 000,–€ viac ako zarobíme, alebo ešte inak povedané, ak deficit bude 2 200 000 000,– €, tak sme splnili úlohu! Deficit bude pod úrovňou 3 %, konkrétne 2,99 % (Percentuálny vzorec: 2 200 000 000,– € zo 73 500 000 000,– € je 2,99 %). O 2 200 000 000,– € zvýšime v roku 2014 štátny dlh.

Tak ako si rodina kupuje veci, na ktoré momentálne nemá financie a žije na dlh, tak je to i v prípade štátu. Je však chyba, ak štát takto financuje bežné výdavky, ako sú platy učiteľov, lekárov, sudcov, dôchodky či platy samotných politikov (ekonómovia takýto stav nazývajú „prejedanie peňazí“ ). Štátne pôžičky by mali výhradne kryť výstavbu infraštruktúry***. Všetko ostatné by mal byť schopný štát financovať zo štátnej kasy priebežne, z vybraných daní, alebo inak povedané, ak by štát nebudoval cesty, diaľnice, nemocnice, školy, ..., tak by mal hospodáriť bez deficitu s vyrovnaným rozpočtom.

*

Saldo = rozdiel medzi výdavkami a príjmami.

**

Ceny diaľnic:

cena za km

(extravilán, nížina, pahorkatina)

Kč

kurz zo dňa: 16. 1. 2012,

1 € = 25,595 CZK

€

Česká republika

226 611 241

9 064 450

Slovensko

244 533 927

9 781 357

Chorvátsko

175 563 635

7 022 545

Maďarsko

286 829 366

11 473 175

Dánsko

150 605 487

6 024 219

Nemecko

210 834 494

8 433 380

Rakúsko

329 285 322

13 171 413

Slovinsko

186 639 986

7 465 599

Zdroj: Ceny podľa ČR – Ředitelství silnic a dálnic, rok 2011

***

Infraštruktúra = energetika, doprava, nemocnice, školy,... čiže materiálne zázemie štátu vo všeobecnosti.

Viac o knihe: www.krasnarozpravka.sk.