Vlastimil Vondruška

KŘIŠŤÁLOVÝ KLÍČ

Falknovská huť

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8773-4 (epub)

ISBN 978-80-243-8774-2 (mobi)

Mé ženě Aleně

I. část

STĚHOVÁNÍ

Já, Ignác Heřman, otevírám tuto pamětní knihu roku Páně tisícího šestistého devadesátého pátého, na den svatého Jiří, a chci do ní po pravdě zaznamenávat vše, co bude v křesťanském světě hodno zaznamenání. Hodlám totiž opustit rodnou Šumavu, abych hledal pro sebe a svou rodinu nové a jak doufám lepší živobytí. Ač zklamán, nebudu odcházet s hořkostí v duši, neboť jsem na Šumavě prožil spoustu pěkného a naučil se sklářskému řemeslu. Bude mne doprovázet má dobrá žena Anna a synové Leopold, Johann a Matyáš. Ale co víc, odvážím si tajemství, které má cenu zlata a díky němuž se snad bude mít má rodina lépe.

I. KAPITOLA

Ignác Heřman pracoval na vimperském panství u huťmistra Michaela Müllera. Tady se narodil, neboť jeho otec Andreas Herman utekl z Bavorska v časech hrozné války, která třicet let sužovala křesťanský svět. Od té doby pracoval v Helmbašské huti jako sklář. I Ignác se původně jmenoval Herman jako jeho otec, ale oženil se s dcerou uhlíře Jahody z Vogelsangu. Kudrnatá a sluncem ošlehaná Anička byla nejkrásnější dívka na celém panství a ucházel se o ni dokonce vrchnostenský myslivec, ale vzala si Ignáce. Anna pocházela z české rodiny, a protože se nedokázala naučit pořádně německy, musel se Ignác naučit česky. Šlo mu to dobře, měl na učení dobrou hlavu, a tak se z něj nějak přirozeně stal Heřman. Na verštatu u pece se hovořilo jen německy a tam zůstal Hermanem, ale občas na něj skláři ironicky pokřikovali: „Also was, du Heržman?“ Ale když mu Anička v noci na lůžku šeptávala do ucha: „Ty můj Heřmánku,“ byly všechny posměšky zapomenuty. Český jazyk se Ignácovi líbil, byl zvonivější, mazlivější a byl to jazyk království, v němž žil. Anna navíc nesnášela oslovení Annachen, ale její děti od mládí používaly oba jazyky.

Když otec učil mladého Ignáce foukat sklo, vyrábělo se na celé Šumavě jen z nazelenalé skloviny, celkem čisté, dobře utavené, ale přece jen nazelenalé. Jak záviděli Benátčanům, kteří uměli dělat sklo čiré jako křišťál. Díky němu vyráběli muránští skláři po celé generace své poháry pro dvory panovníků, velmožů a zámožných kupců. Způsob tavby si skláři z ostrova Murana úzkostlivě chránili a v Benátské republice hrozil trest smrti každému, kdo by tohle státní tajemství vyzradil.

Huťmistři na obou stranách Šumavy zkoušeli utavit sklo podle benátského vzoru, ale marně. Nikdo nedokázal odhalit trik, jak sklo zbavit nazelenalého nebo šedavého odstínu a jak to zařídit, aby se podobalo žádanému křišťálu. To až Ignáce jednou napadlo přidat do písku místo drceného vápence jemnější plavenou křídu. První tavbu provedl sám huťmistr, ale výsledek za moc nestál. Sklo bylo rozhodně lepší, ale pořád nebylo benátské. Bylo matné a šedavé. Přesto dal huťmistr Müller Ignácovi za jeho nápad tři rýnské zlaté, což byla v podstatě almužna, ale Ignácovi se peníze hodily, protože jeho žena tehdy zrovna čekala třetí dítě.

O několik měsíců později se podařilo Michaelu Müllerovi utavit sklo, které bylo čiré jako horská bystřina, a tím si zajistil slávu a majetek. Na vimperské panství se začali sjíždět obchodníci z celého Českého království i z Bavorska. Zvláště kupci ze severu země byli nadšení, protože tohle sklo bylo nejen čiré, ale současně tvrdé a umožňovalo zdobit ho rytím stejně jako horský křišťál. To skýtalo při rafinaci netušené možnosti. Kolem Šenova, Polevska a Chřibské působili nejlepší řezáči a rytci v Českém království. Měli dokonce svůj cech. Rytci horského křišťálu se nejprve opatrně, ale pak s nesmírným nadšením vrhli do zdobení křišťálových pohárů ze Šumavy. Obchodníci je vozili za hranice a vydělávali na nich.

Jednou po práci zastavil Ignác huťmistra a zdvořile ho požádal, zda by mu nemohl na mzdě přidat, protože to byl on, koho napadlo používat plavenou křídu. Michael Müller mu však ostře vyčinil, že jak sám ví, jeho nápad byl k ničemu. On mu za něj navzdory tomu ve své dobrotě zaplatil. To, že jejich sklo vypadá tak, jak vypadá, je jeho objev, protože kmen pro tavbu připravuje jinak a po svém. A nevidí jediný důvod, proč by měl kterémukoli ze sklářů dávat více, než si na verštatu vydělá.

Ignác mu nevěřil. Tajně pak celý rok svého huťmistra sledoval, když v ústraní míchal s pískem suroviny pro novou tavbu. Samozřejmě mu neušlo, že se na jejich huť začala místo potaše dovážet z Krušných hor soda. Věděl také, že huťmistr nakupuje z Plzně plavenou křídu. Jenže netušil, v jakém poměru je s pískem míchá a co do kmene ještě přidává.

Michael Müller si však dával pozor a skláře od pece po práci vždycky vyhnal. To nebylo obtížné, rádi odložili píšťaly a šli na pivo nebo udělat něco málo na svých políčkách, která měli na mýtině nedaleko hutě.

Až jednou se Ignác odvážil ukrýt za hromadou dřeva, složeného u pece k vytápění. Byla v něm malá dušička, ale Michael Müller ten den spěchal a neprohlédl okolí pece tak pečlivě jako jindy. A tak se Ignác jeho tajemství dozvěděl. Do nízkého roubeného domku, který stál v řadě s obydlími ostatních sklářů, se vrátil až za tmy.

„Kde ses toulal?“ zeptala se ho dobromyslně žena a rychle utíkala k peci pro hrnec s polévkou. Jeho tři synové seděli na podlaze a prostřední Johann bratrům cosi vyprávěl. Oba ho napjatě poslouchali, i když malému Matyášovi byly teprve dva roky a určitě nemohl příběhu rozumět. Johann však byl vynikající vypravěč a kvůli nejmladšímu bratříčkovi doprovázel slova vzdechy, gesty a šklebením. Jakmile však spatřil otce, nechal vyprávění a všichni se hnali ke stolu, protože měli ukrutný hlad. Čekalo se jen na Ignáce.

Jeho otec Andreas Herman seděl na lavici u stolu a dřímal. Za poslední rok, co skončil s prací na verštatu, velice sešel. Byl ostatně už v požehnaném věku a své si odpracoval. Stejně jako na jiných hutích, měl i on nárok dožít tady a huťmistr přispíval rodině na jeho živobytí. Pokud však Andreas mohl, pomáhal jako noční hlídač. Ale slábl mu zrak a nakonec musel nechat i toho.

Jakmile se na stole ocitla mísa s jídlem, Ignác se pokřižoval a celá rodina se pomodlila. Pak uchopil do ruky lžíci, obřadně ochutnal a svou ženu pochválil. Tak to dělával pokaždé. Jedl rychle a mlčky, snědl ale jen několik soust a lžíci odložil, což bylo znamení, že se mohou do jídla pustit jeho synové. Otec Andreas a jeho žena jídali poslední.

Když byla mísa prázdná, houkl Ignác na rodinu: „A teď alou na dvůr. Práce je tam dost. Musím si promluvit s otcem.“

Jeho žena po něm vrhla krátký polekaný pohled. Nebývalo zvykem, aby měli před sebou tajnosti, ale poslechla a syny vystrkala ze dveří.

„Co se děje, Ignáci?“ zeptal se otec. I když byl stařec nad hrobem a u stolu mu náleželo poslední místo, protože na starých lidech při jídle nezáleželo, ve vážných záležitostech ho syn poslouchal na slovo.

„Vím, jak se taví křišťálové sklo,“ vyhrkl Ignác nedočkavě, ale přitom ztišil hlas. A dodal: „Je to, jak jsem říkal. Křída! Ale místo potaše se musí použít soda, ta nebarví. V tom je celý vtip. Viděl jsem huťmistra, jak míchá kmen. Sody stačí třetina ve srovnání s potaší. A ještě něco. Předtím, než se dal do práce, čistil písek přes plátno a pak ho projížděl magnetovým kamenem a odstraňoval zrnka, v nichž bylo železo.“

„Neviděl jsi ho, ale tajně sledoval,“ opáčil přísně otec. „To se nedělá!“

„A proč by měl bohatnout z mého nápadu on?“

„Nebyl jen tvůj. A pak, na téhle huti žijeme. Pokud je huťmistr zámožný, máme se dobře také my. Kdyby zchudl, skončíme o žebrácké holi. Když jsem ztratil doma v Bavorsku střechu nad hlavou a umíral hladem, tady mne a tvou matku přijali a pomohli nám.“

„Jenže to bylo ještě za otce našeho huťmistra. To není Michaelova zásluha,“ bojovně protestoval Ignác.

„To je jedno! Huť je náš domov, to si pamatuj. Proč jsi huťmistra sledoval? A proč mi vůbec o té věci vyprávíš?“

„Myslel jsem, že bych si zasloužil pár stříbrňáků. Když ne od něj, tak třeba jinde.“

„Chraň tě ruka Páně! Zradit svou huť, ty ses pomátl na rozumu? Dokud budu žít já, opovaž se něco podniknout! Zapomeň, cos dneska viděl, to ti nařizuji!“

Tím jejich vzrušený hovor skončil. Ignác otce ctil a vždycky ho poslechl na slovo. Udělal to i tentokrát, ale na objev nezapomněl, protože se nerad vzdával. Pokud šlo o jeho rodinu, byl vždycky paličatý a chtěl pro ni to nejlepší. Proč má mít huťmistrova manželka troje drahé šaty a dva čepce s krajkou, ale jeho Anička jen jedny do kostela, v nichž se kdysi vdávala, a pak už jen staré spravované pro práci doma?

Když na jaře Ignácův otec zemřel, pomodlil se za něj a dal sloužit dvě zádušní mše. Stal se hlavou rodiny, to mu bylo přesně pětatřicet let. Hned po pohřbu se vrátil k záležitosti s křišťálovým sklem. Zašel za huťmistrem a zdvořile ho požádal, aby mu přidal na mzdě. V huti byly čtyři dílny, ale jen jeho foukala ty nejsložitější kusy. Dílna starého Gerdla dělala dokonce jen prohlédací kolečka do oken, což byla práce, kterou by svedl i učedník. Přesto dostával Ignác stejně jako Gerdl a zbylí mistři.

„Jsi nejmladší mistr,“ vysvětloval mu Michael Müller. „Dílnu vedeš jen proto, že ti to místo uvolnil tvůj otec. Neříkám, jsi šikovný, ale na hutích vždycky rozhodoval věk. Co by řekli starší a zkušenější mistři, že mají míň než ty? Ne, nejde to!“

„Tak proč musím nejtěžší práci dělat pořád jen já?“

„Jak jsem řekl, jsi nejmladší.“

„A nemám snad zásluhu na tom, že tavíme křišťálové sklo?“

„To jsme si už jednou vyjasnili. Není to tvoje zásluha!“ odsekl nerudně huťmistr. Pak se zarazil, přísně stáhl obočí a vyjel na něj:

„Poslyš, Ignác, neprodal jsi to tajemství do Volar? Huťmistr Stegbauer začal tavit sklo podobné tomu našemu. Pokud jsi to udělal, sbal se a zmiz mi z očí!“

„Nic jsem mu neprodal,“ odsekl uraženě Ignác.

„Dobře,“ přikývl huťmistr a chvíli se mu díval upřeně do očí.

„Věřím ti, můžeš jít.“

Ignác šel, ale byl hluboce uražený. Stejně jako otec považoval Helmbašskou huť za svůj domov. Jenže proč by zůstával, když ho tu nečekalo nic lepšího než pomalu zestárnout ve službě huťmistrovi jako jeho otec a zemřít v chudobě. A stejný osud by měl nachystat i svým synům?

Děkan ve Vimperku jim při kázání neustále opakoval, že trpělivost a chudoba jsou údělem křesťanů. Ignác se považoval za dobrého křesťana. I huťmistra považoval za dobrého křesťana. Jenže pak si musel položit otázku, proč by měl být jeden křesťan chudý a druhý bohatý? A je-li někdo chudý, proč by měl být trpělivý? A na co by měl vlastně čekat, majetek nikomu sám od sebe do klína nespadne. Copak není právem každého pokusit se svůj osud změnit? Každý si samozřejmě musel vyprosit boží milost, ale současně si ji musel zasloužit. Třeba tím, že se dokáže rozhodnout a postarat o sebe sám. Bůh jistě přál spíše těm, kteří nenaříkali a s hrdě vztyčenou hlavou se snažili naplňovat odkaz evangelií. Neboť v nich se pravilo, že kromě víry ve spásu a Ježíše Krista je péče o rodinu nejvyšším posláním křesťanů. Tehdy se rozhodl, že Helmbašskou huť opustí. Ale nikdy nejednal zbrkle. Věděl, že velký životní krok musí pečlivě připravit.

Na Helmbašskou huť jezdívala řada obchodníků. Znal je jen podle vidění, protože s nimi jednal výhradně huťmistr. Ten nikdy neviděl rád, pokud se s nimi vybavovali skláři. Ignác začal kupce nenápadně pozorovat. Jak se chovají, co říkají, jaké mají tváře a oči, protože věřil, že se tak dá poznat muž poctivý.

Nakonec se rozhodl pro kupce z kamenického panství. Pokud věděl, pracovalo tam hned několik skláren, ale samozřejmě žádná tak dobrá jako jejich. Ze severních Čech k nim za obchodem přijíždělo několik mužů a musel pečlivě zvažovat. Bratři Hӧlzelové ze Šenova, Ondřej a Johann Jankeové ze Skalice, Kaspar a Johann Kittlové z Polevska. Všichni vypadali zámožně i důvěryhodně, ale nakonec se rozhodl pro jiného, který nevypadal na první pohled tak zámožně, choval se vždycky skromně a měl chytré laskavé oči.

Jmenoval se Georg Franz Kreybich a byl o dva roky mladší než Ignác. Když před sedmi lety přijel pro sklo poprvé, měl jen trakař. Na něj naskládal do bedny vyložené slámou zboží a s ním se vydal domů na sever do Šenova. S trakařem jezdil na Šumavu dva roky. A stejně tak na trakaři rozvážel zboží zákazníkům, prý až do Hamburku. Pomalu se zmohl a jednou přijel s povozem, který táhli dva dobře živení koně. Byl ctižádostivý a cílevědomý, to se Ignácovi líbilo.

Když se před Velikonocemi na huti objevil znovu, nedal Ignác na sobě nic znát. Věděl, že tu Kreybich přenocuje, stejně jako jiní dobří zákazníci. Po fajruntu odešel jakoby nic domů, ale oknem pozoroval huťmistrův dům. Když za soumraku vyšel šenovský kupec ven, aby si vyprázdnil měchýř, zadem oběhl domky a zastavil ho.

Rychle se představil a naléhavě ho prosil: „Musím s tebou mluvit, pane Jiří, ale huťmistr nás nesmí vidět.“

„Oč jde?“ zeptal se ostře Kreybich.

„O obchod. O výtečný obchod.“

„O dobrý obchod nezavadí člověk každý den,“ souhlasil opatrně. „Můžeš mi povědět víc?“

„Rád, ale ne tady. Zítra, až huť opustíš, zastav se u křížku na rozcestí. Tam se sejdeme.“

Kreybich na okamžik přimhouřil oči a pozorně si ho prohlížel. I on dal na první dojem. Tenhle sklář mu nepřipadal jako zločinec, který by ho chtěl v liduprázdném lese přepadnout a oloupit. Přesto ho pro jistotu varoval: „Vozím s sebou dvě pistole. Vždycky nabité.“

„Člověk musí být na cestách opatrný,“ souhlasil se zjevným rozladěním Ignác, „ale dobré obchody se neuzavírají pomocí pistolí, nýbrž rozumem.“

„Šikovně řečeno,“ přikývl Kreybich, který se definitivně rozhodl, že by to mohla být zajímavá nabídka, i když vůbec netušil, co mu může tenhle sklář nabídnout. „Počkám na tebe. Ale ještě drobnost, kradené zboží já nenakupuji.“

Ráno oznámil Ignác huťmistrovi, že má horkost a bojí se, aby to nebyl mor, který se prý objevil někde u Klatov. Zajde proto raději k lékaři do Vimperka.

„Jen jdi, dneska to vezmu za tebe,“ souhlasil bez rozmýšlení Michael Müller a pokřižoval se. Měl tolik zakázek, že si nemohl dovolit, aby stála celá dílna. On sám byl vynikající sklář a řemeslo rozhodně nezapomněl. „Bůh tě provázej! Ale pokud by to mor byl, nevracej se,“ řekl ještě a pospíchal k peci.

U křížku byl Georg Franz Kreybich první. Vypřáhl koně, a protože tu byla louka s dobrou trávou, nechal je, aby se v klidu pásli. Sám si sedl na kámen ke studánce a na klíně měl položené své pistole.

Ignác běžel a dorazil celý zadýchaný. Bál se, aby mu šenovský kupec neujel. Nejprve se ze studánky napil a pak mu prozradil, že umí vyrábět křišťálové sklo a je ochotný jeho výrobu zavést v některé huti na severu země. Podmínkou je, že si ponechá své tajemství a stane se předákem, který u pece povede výrobu a současně bude osobně připravovat kmeny pro tavbu. Za to chce slušný plat a podíl na zisku z prodaného skla. Pokud se dohodnou, mohli by přednostně vyrábět pro Kreybicha.

„Jistě, to by bylo pro můj obchod výhodné. Nemůžeš však slibovat za majitele hutě, komu bude prodávat. Ne každá huť u nás má navíc svého předáka. My mu říkáme grossmajstr, protože mistruje mistrům ostatních dílen u pece. Jenže to má smysl jen u větších pecí, kde jsou víc než dvě dílny. Takových ale moc není. V menších řídí výrobu sám huťmistr. Někdy dokonce pracuje s ostatními na verštatu. Helmbašská huť je velká, tady se předák uživí. A to jen proto, že váš huťmistr je bohatý a jezdívá jednat i za hranice. Ale i kdyby ses u nás stal grossmajstrem, budeš pouze stát u pece, obchod v rukách drží huťmistr, jinak by přišel na mizinu,“ upozornil věcně Kreybich. „A za druhé, proč nenabídneš své služby nějaké huti tady v okolí? Bojíš se, že by se ti to mohlo vymstít, protože jsi to tajemství huťmistrovi ukradl, je to tak, že?“

„Nic jsem neukradl!“ vykřikl Ignác, ale hned ztišil hlas. „Abys po benátsku utavil sklovinu, musíš do kmene, který u nás používáme, přidat dvě nové ingredience. Já přišel na jednu a náš huťmistr na druhou. Je to tedy společné tajemství, ale on se chová, jako by to byl jen jeho objev. Už toho mám dost! A proč nechci zůstat na Šumavě? Tady se sklo vyrábí skoro v každém údolí a je tu velká konkurence. Ale na severu se ho vyrábí méně a není určitě tak kvalitní jako naše, jinak by sem na Šumavu nejezdilo od vás tolik kupců. A tak jsem si spočítal, že tam některá huť za mé služby zaplatí určitě ochotněji a lépe než na Šumavě.“

„Chytrá úvaha,“ ocenil ji Kreybich. „Poptám se a až sem přijedu příště, povím ti výsledek. Ale nic neslibuji. Buď sbohem!“

Ignác byl z rozhovoru trochu zklamaný, i když mu bylo jasné, že jeho věc nemůže jít tak rychle, jak by si přál. Teď se musel obrnit trpělivostí. Dál se svou dílnou foukal u pece sklo a s huťmistrem probíral zakázky a přání zákazníků. Svou práci dělal, jak nejlépe uměl. A trpělivě čekal.

II. KAPITOLA

Helmbašskou huť hodlal Ignác Heřman opustit po žních, hned jak se ze severních Čech dozvěděl odpověď. Práci předáka u pece mu nabídl Anton Hofman, majitel Křížové hutě ve Svoru, za podmínek, které si vymínil.

„Jaký je ten Hofman? A jak vypadá jeho huť?“ vyptával se zvědavě Kreybicha, který mu nabídku důvěrně tlumočil.

„Chtěl jsi sjednat dohodu a to jsem udělal,“ bránil se jeho otázkám šenovský kupec. Poprvé od chvíle, kdy spolu tajně jednali, vypadal trochu rozpačitě.

„Takže nějaký problém v tom je, mám pravdu? Má Hofman dluhy, je nespolehlivý, pije nebo o co tu jde?“ útočil nesmlouvavě Ignác. I když měl radost, že uspěl, nemínil riskovat. Žil chudě, ale celkem spokojeně. Nehodlal jít za vidinou bohatství bezhlavě. Pokud by se něco zvrtlo, on sám by případné potíže a chudobu vydržel, ale neodpustil by si, kdyby ohrozil svou rodinu.

V tu chvíli si bolestně uvědomoval, kolik riskuje. Vždyť se musel spolehnout jen na slovo muže, jehož ani pořádně neznal. A měl se vydat do míst, kde neznal nikoho. Dokonce ani netušil, zda nějaký Svor vůbec existuje. Najednou jako by na něj vše padlo a měl chuť si to na poslední chvíli rozmyslet. Možná bylo navzdory všemu jistější zůstat v Helmbašské huti, tady byl přece doma, přesně jak mu tvrdil jeho zemřelý otec. On sám byl v životě nejdále na jarmarku v Písku. Kreybich chvilku uvažoval. I když byl o dva roky mladší než Ignác, vždycky se choval uvážlivě a se zkušeností, jaká zdobí spíše stáří. Proto měl jako kupec úspěch. Obchod byl řemeslo jako každé jiné. Vyžadoval jisté vlastnosti a ty Kreybich rozhodně měl.

„Nechci ti lhát,“ přiznal vyrovnaně. „Anton je vzdálený bratranec mé manželky Margarety. Nestýkáme se a na jeho podnikání nemám žádný osobní zájem. Ale když jsi mne požádal o pomoc, napadl mne on. Musíš pochopit několik důležitých okolností. Sklárny u nás na kamenickém panství si nestojí špatně. Vyrábějí jiné zboží než vy na Šumavě a mají dostatek zákazníků. Nedělej si tedy iluze, že by tě většina z nich přijala s otevřenou náručí za podmínek, které sis určil. Prosím, jako skláře ano, o dobré je pořád nouze. Ale výrobě se daří a žádný majitel nebude riskovat, pokud jeho podnik prosperuje, aby cokoli měnil a přijal cizince, který by mu notabene začal mluvit do práce u pece. Všude musíš nejprve ukázat, co umíš. To znamená, že se můžeš se svými podmínkami ucházet o místo jen na huti, která má potíže. A to je právě Křížová huť ve Svoru. Anton Hofman je už starý muž a sám na všechno nestačí. Jeho syn je celkem dobrý obchodník, ale huti nerozumí. Předáka k peci nutně potřebují. Proto je Anton ochotný přistoupit na tvé podmínky, i když jsou, to ti říkám upřímně, hodně přemrštěné. Věř mi, nikdo jiný by je nepřijal. Pokud chceš opravdu k nám, jiné místo než Svor neznám. Takže teď víš opravdu všechno a je to jen na tobě.“

„Do zítra se rozhodnu,“ povzdechl si utrápeně Ignác.

„A ještě něco. Pokud opravdu dokážeš vyrábět křišťálové sklo, bylo by dobré, kdyby sis vzal s sebou svou dílnu. Jste na práci s tou sklovinou zvyklí. Skláři u nás jsou dobří řemeslníci, ale jsou to, jak říkává moje žena, čumáci. Všechno dělají po svém a odmítají přijmout jakoukoli novinku. Na Křížové huti je momentálně sklářů nedostatek. Anton neměl v létě na mzdy a skoro všichni mu utekli.“

Na to už neměl Ignác sílu vůbec reagovat. Se svěšenou hlavou se vydal domů. Anna stála u ohně a vařila. Nebyla zdaleka hotová, protože do večeře zbývala ještě spousta času. Synové Leopold a Johann byli na huti, kde pomáhali s úklidem, a malý Matyáš spal.

„Stalo se něco, Heřmánku?“ zeptala se překvapeně. Zřídka chodíval domů před soumrakem.

„Přijel Kreybich. Nabízí mi místo ve Svoru, ale nevím, co si mám o tom myslet,“ povzdechl si. Posadil se na lavici a žena mu nalila do otlučeného hrnku mléko. Podle huťmistra chránilo skláře před morem, pokud se u pece nadýchali škodlivého kouře. Proto dostávala každá rodina v měsících, kdy krávy na huti dojily, ráno zdarma plný krajáč.

Ignác se s chutí napil a pak ženě podrobně opakoval, o čem s Kreybichem hovořil. Stála k němu zády, míchala v hrnci kaši a pozorně ho poslouchala. Teprve když skončil, odstavila hrnec z ohně, aby jídlo nespálila, a obrátila se k němu.

„Ignáci, ty bys to strašně rád zkusil, je to tak?“

„Já ti nevím, Aničko. Nechce se mi žít pořád jen tady. Možná nás ve světě čeká štěstí. Ale třeba taky ne. Tady máme své jisté.“

„Jsi výtečný sklář. Ty nás uživíš vždycky. A pokud budeme mít pár týdnů hlad, nevídáno. Když byla před třemi lety neúroda, taky jsme hladověli, ale žijeme. Pokud odmítneš, budeš si to do smrti vyčítat. Jsem tvá žena v dobrém i zlém, jak říkal farář, když jsme se brali. Udělej to, co považuješ za správné a neboj se, my to spolu zvládneme.“

„Takže mám tu nabídku přijmout?“

„Rozhodně, nějak se světem protlučeme. Pokud to nevyjde, můžeš foukat sklo tam stejně jako tady. Ale věřím, že se prosadíš. Dneska se mi zdálo o Panně Marii a to je dobré znamení.“

„Miluju tě,“ řekl prostě, vstal, objal ji a zlíbal, až se celá ošívala.

„Teď ne,“ bránila se, když začala být jeho ruka dychtivější. Vždycky se styděla milovat se za denního světla. „Vařím a za chvíli přijdou chlapci. Heřmánku, nechme si to na noc.“

„Necháme,“ souhlasil dobromyslně. „Já tě budu milovat i v noci.“

„Ale no tak,“ plácla ho láskyplně přes ruku a obrátila se zpět k ohni.

Ignác ji opustil a vyšel ven. Smrčiny kolem hutě konejšivě šuměly, byl vlahý letní podvečer. Na opačné straně mýtiny pod masivním dřevěným přístřeškem polohlasně hučela pec, v níž se tavilo sklo pro zítřejší den. Mezerami mezi plackami z páleného jílu, které zakrývaly čtyři pracovní otvory, šlehaly špičky zarudlých plamenů. Sevřelo se mu srdce. Tohle byl domov, který chtěl opustit. Jenže Anička měla pravdu, do smrti by neměl klid, pokud by se neodvážil udělat krok za lepším živobytím. Jen Bůh věděl, jaký konec cesty svým věřícím uchystá.

Rozhlédl se a s uspokojením zjistil, že Wolf, jeho pomocník na verštatu, pracuje na zahrádce za domkem. V něm žil s Adélkou, hubatou holkou z Vimperka, kterou si přivedl na svatého Jana Křtitele, protože ji obtěžkal. Zamířil k němu. Tohle byla ideální příležitost promluvit si mezi čtyřma očima.

V rychlosti mu pověděl, že hodlá Šumavu opustit a byl by rád, pokud by šel s ním, protože jim šla práce u pece vždycky výtečně.

„A Kristián?“ zeptal se věcně Wolf. Kristián byl ještě chlapec, třetí do party. Dělal ty nejjednodušší práce, především připravoval baňky, z nichž se pak foukalo skleněné zboží. Byl synovcem Michaela Müllera, šikovný, ale líný a drzý.

„Ten tu samozřejmě zůstane,“ odpověděl příkře Ignác. I když o tom dosud nepřemýšlel, okamžitě dodal: „Baňkaře nám bude dělat můj syn Leopold. Naučil jsem ho myslím už dost.“

„Nejsem proti,“ zabručel Wolf. Nikdy moc řečí nenadělal. „Před Adélkou ale ani slovo!“

„Myslíš, že neumí mlčet?“

„To tedy neumí,“ ušklíbl se. „Huba jí jede jako šlejfířce. Ale nejde o to, že by něco prozradila huťmistrovi. Za pár dní se to stejně dozví. Nechám ji tady a nechci, aby mi dělala scény dřív, než je nutné.“

„Čeká tvé dítě!“ vyhrkl pobouřeně Ignác.

„Kdo ví, zda je moje,“ mávl otráveně rukou jeho pomocník.

„Sloužila v šenku a znáš to. Manželský slib jsme si zatím nesložili, tak co?“

„Ani tak to není správné.“

„Chceš, abych jel s tebou? Tak se starej o svoje záležitosti a mně dej pokoj,“ odsekl nakvašeně Wolf a vrátil se ke svému záhonku s cibulí.

Když se o týden později Adélka dozvěděla, že ji s sebou Wolf nevezme, rozplakala se a snad poprvé, co s ním žila, ztratila řeč. Teprve později, když se trochu uklidnila, na něho ječela, že se tu noc nikdo na huti pořádně nevyspal. Ráno si sbalila věci a uraženě se vrátila do šenku, kde vyrostla.

Ignác se dohodl ve Vimperku se svým známým formanem, který vlastnil dva povozy, že ho do severních Čech odveze. Na větší vůz s plachtou složil celý svůj majetek. Nábytek, peřiny, truhlici s oděvy, nádobí z kuchyně, sklářské píšťaly a hromadu nářadí po otci. Na druhý, ten byl menší a bez plachty, si svůj nevelký majetek uložil Wolf. Nade vším, co si ze Šumavy odvážel, kralovaly dva pytle s cibulí, kterou si vypěstoval a rád jedl. Na voze bylo místo i pro Ignácovy syny. Dospělí museli jít za vozem nebo si mohli chvíli odpočinout vedle kočího na kozlíku.

Se skláři se Ignác na rozloučenou opil, jak se slušelo a patřilo, ale Michael Müller ho ignoroval. Byl uražený, protože z jeho hutě skláři o své vůli neodcházeli. Pouze když vozy opouštěly huť, zastavil Ignáce a chladně ho upozornil: „Pokud zjistím, že vyrábíš sklo podle mého receptu, najdu způsob, jak tě potrestat. Buď sbohem!“

Cesta se protáhla, protože u Strakonic se zlomila osa menšího povozu a dva dny trvalo, než ji opravili. Pak strávili na výslovné Annino přání den na Starém Městě pražském.

„Kdy se sem zase dostaneme?“ vysvětlovala Ignácovi, i když každý takový den zbytečného zdržení ho stál třicet krejcarů, tedy celou polovinu zlatníku, které musel formanovi nad dohodnutou cenu zaplatit.

Do města s nimi směli i oba starší synové, zatímco o nejmladšího se slíbil postarat Wolf. Matyášovi se zamračený sklář věnoval i během cesty a jednou nenápadně Anna loktem šťouchla do svého manžela a tiše špitla: „Řekla bych, že už je mu líto, že to svoje nechal ve Vimperku.“

„Uvidíš, že si tam rychle opatří jiné. A to už bude určitě jeho,“ opáčil stejně tiše Ignác.

„Pokud bude jíst pořád tu svou cibuli, každá se mu vyhne velkým obloukem,“ ušklíbla se Anna. Nemohla mu odpustit, že opustil těhotnou Adélku. Ale chápala, že Wolf je pro jejich budoucí živobytí nezbytný, a tak se snažila nedávat mu své rozladění znát.

Na Starém Městě pražském Anna koupila nůž do kuchyně, protože ten jejich už stál za nic. „Tuhle útratu mi ale nemůžeš vyčítat,“ bránila se Ignácovu kyselému pohledu. „Ten bychom museli koupit stejně.“

„Vždyť já nic neříkám,“ odpověděl, protože jí nechtěl kazit radost.

Odpoledne, když se blížili k bráně, všiml si Leopold u ševce vysokých kožených bot. Protože bylo hezké počasí, byl bosý stejně jako jeho bratr. Na huti chodili takhle celé léto, boty si šetřili na zimu. Tady ve městě se po nich ovšem měšťané občas opovržlivě ohlédli. Bosí chodili jen žebráci a chudobná holota. Na takové si vždycky dávali pozor, aby je tihle lidé nechtěli okrást.

Leopold otci vysvětlil, že boty nutně potřebuje. Díval se na ně zamilovaně jako na nejkrásnější holku a se sepjatýma rukama úpěnlivě prosil: „Budu pracovat na verštatu celý den a nebudeš mi muset za práci půl roku vůbec nic platit. Moje staré boty dám Johannovi, stejně jsou mi malé. A ty jeho nestojí za nic. Takže budeme spokojení oba. Postaráš se o své syny a bude tě to stát jen tolik, kolik stojí jeden pár!“

„Odpoledne se dá vždycky se řemeslníky smlouvat,“ postavila se za něj jeho matka.

Ignác si povzdechl. Měl zatím v měšci peněz dost, ale kdo ví, jestli si tam na severu rychle vydělá jiné. Přesto se rozhodl, že mu vyhoví. I když měl své děti rád všechny stejně, nejstaršímu vždycky tak trochu nadržoval. Jeho žena na tom byla obráceně. Ta zase rozmazlovala nejmladšího Matyáše.

Švec se však ukázal jako nerudný muž, nepřístupný smlouvání.

„Berte, nebo nechte a jděte,“ vyjel na ně, když Anna odmítla zaplatit cenu, kterou požadoval.

„Tak půjdeme,“ řekl k překvapení rodičů Leopold. „Já je zase tak nutně nepotřebuju. Stejně nejsou dobře ušité.“

„Co si to dovoluješ, ty usmrkanče!“ rozkřikl se rudolící švec pobouřeně. „Mé boty jsou všude vyhlášené.“

„Opravdu, tak proč jsi je dosud neprodal?“ zeptal se sladce Leopold. „Ve špičce tlačí. A vidíš tenhle steh? Ten se ti taky zrovna moc nepovedl. Jdeme!“

„Zatraceně, ty pazhřivče, počkej!“ rozkřikl se švec, pak se obrátil na Annu a zeptal se: „Kolik že jsi nabízela?“

„Dvacet krejcarů,“ vyhrkla rychle, i když chtěla dát původně víc.

„To je polovička ceny,“ zaúpěl švec. „Ale abys neřekla, dám za pětatřicet.“

Smlouvali dlouho a nakonec si Leopold vítězoslavně odnášel boty za sedmadvacet krejcarů.

„Prosím tě, Poldo, kdes přišel na řeči o tom, jak mají vypadat ševcovské stehy?“ divil se otec, když bránou opustili město a mířili k zájezdnímu hostinci, kde hodlali přenocovat.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

I. část

STĚHOVÁNÍ

I. KAPITOLA

II. KAPITOLA

II. část

III. část

IV. část

V. část

VI. část

VII. část

VIII. část

IX. část