Thomas McConnell

Dřevěný král

Originální název: The Wooden King

Vydáno u Hub City Press, Spartanburg, SC, USA, 2018

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2018 Thomas McConnell

All rights reserved.

Translation © Alexandr Neuman, 2019

Cover Photo © montypeter/Fotolia

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8775-8 (epub)

ISBN 978-80-243-8776-5 (mobi)

Tuto knihu věnuji Johnu Abrahamu McConnellovi a všem svým českým přátelům.

15. BŘEZNA 1939

Když přijížděli, padal sníh. Náklaďáky plné pěšáků. Motorky se sajdkárami obsazené muži v nepromokavých pláštích. Čety vojáků na bicyklech, kteří zvedali závory na hranicích, aby mohla projet polopásová vozidla. Několik tanků. Obrněná auta. Kostýmová zkouška na Polsko o půl roku později. Hitler sám přijel až večer, když už byla země obsazená. A další den slavnostně defiloval českými městy ve svém neprůstřelném mercedesu. Na náměstích naplněných nadšenými davy se děti snažily vykouknout skrze les nohou dospělých tak, aby ho zahlédli a zamávali mu červenými vlaječkami s hákovým křížem. Jejich jásající rodiče příslušející k německé menšině zdravili Vůdce typicky napřaženou pravicí. Březnové idy 1939. Neblaze proslulý den.

Na podzim předchozího roku si Chamberlain s Daladierem v Mnichově hodili kostkami a věnovali Hitlerovi všechno, co potřeboval, aby zemi zbavil jakékoli šance se bránit. Státníci si potřásli rukama nad osekanou mapou toho, co kdysi bývalo Československem. V místnosti, kde byl jejich národ rozerván na kusy, nebyl jediný Čech. Velkou část území si nárokovalo Maďarsko. Svůj díl si uzmulo i Polsko. Slovensko bylo odtrženo a naoko přeměněno na nezávislé území, ale zrovna tak si ho Berlín mohl otevřeně přivlastnit. A tak se pod příkrovem březnového sněhu jejich republika stala jen oparem minulosti a do jejich jazyka vstoupilo nové slovo, pojmenování funkce Hitlerova člověka na Hradě: Reichsprotektor, říšský protektor. A také nové slovo pro zemi, jíž vládl: protektorát. Čechoslováci žili dvacet let jako svobodný národ počínaje dnem, kdy jejich osvoboditel, první prezident Tomáš Masaryk, vyhlásil na schodech do Síně nezávislosti ve Filadelfii zrod jejich samostatného státu. Po zbytek svého života Masaryk své krajany přesvědčoval o smysluplnosti společného budování první demokratické země ve střední Evropě. Ve svých osmdesáti sedmi letech pak zemřel vyčerpán v době, kdy jeho moudrost potřebovali nejvíc. Na rozdíl od svých dvou následníků tak nemusel být svědkem těžkého osudu své vlasti. Intelektuál Beneš po mnichovské pohromě rezignoval a odešel do exilu. Soudce Hácha, poslední alternativa, byl starý pán bojující s počínající senilitou. Při jednání s Hitlerem v novém říšském kancléřství noc před invazí zkolaboval a musel dostat povzbuzující injekci, aby byl schopen podepsat rozsudek smrti nad údů zbaveným tělem své vlasti. Vražda byla dokonána.

Jediné, co národ zdědil, byly zbraně a gestapo, wehrmacht pochodující v polní šedi a neurvalí násilníci na každém rohu. Židé přišli o zaměstnání. Univerzity byly, s výjimkou těch německých, uzavřeny. V noci musely být zatemněny všechny budovy a lidé se báli mluvit nahlas. Školy byly přeměněny na věznice, paláce českých králů zrovna tak. Ze stropů tam visely drátěné smyčky. A tak lidé trpělivě stáli ve frontách na černý chléb a trochu masa a snažili se v sobě najít vůli dál žít a nenechat se zdrtit tím, co na ně chystali bohové osudu a válkychtiví mocipáni.

Sledovali velké mokré vločky, které toho jarního večera padaly z oblohy. Téměř jistou rukou roztahovali krajkové záclony, hleděli na těžké boty a pneumatiky razící si s cákáním cestu jejích ulicemi. Dech se jim srážel na okenních tabulkách, když si navzájem šeptali: „Tohle je zlé.“

1940

Teď, když historie jejich vlasti dospěla ke svému konci, vyprávěl synovi příběhy o statečném malém národě Čechů. A Alex večer za večerem poslouchal, i když ho pozdní hodina nutila zívat. Když pak nastal čas zhasnout, oddaloval tmu otázkami. Trn si je všechny vyposlechl.

„Dnes ráno, když jsme šli do školy… Vzpomínáš? Proč jsi mě táhl po tom ledě jako na lyžích?“

„Myslel jsem, že tě to rozesměje.“

„Aha.“ Pokusil se dlouhé zívnutí zakrýt rukou.

„Proč mě neučíš německy?“

„Nepotřebuješ umět mluvit německy.“

„Ty ale německy umíš.“

„Musel jsem se to učit ve škole.“

„Když ti bylo jako mně? Za Rakouska?“

„Ano. Za Rakouska.“

„Viktore?“

„Máma tě volá,“ řekl chlapec.

„Za chvilku.“

„Pan ředitel říká, že příští rok se němčinu začneme učit všichni.“

„Uvidíme,“ řekl Trn.

Alex se odvrátil a zabořil hlavu do polštáře.

„Přiletí v noci zase letadla?“

„Ne. Dneska v noci ne.“

„V Polsku mají letadla.“

„To je pravda. Ale z Polska je to sem hodně daleko.“

„Okna jsou zakrytá?“

„Viděl jsi mě, jak věším ty deky, pamatuješ?“

Ležel s rukou na chlapcově předloktí. Natáhl se a vzal ho za ruku.

„Viktore, už ho nech spát.“

„Mohl bys to ještě zkontrolovat? Na krajích?“

„Zkontroluju to, slibuju. Hned jak usneš.“

Hodiny odměřovaly vteřinu za vteřinou. Lednový vítr ze Sibiře hnal sníh proti okenním tabulkám. Chlapcův dech se zklidnil a Trn natáhl ruku k lampě.

„Tati, budu ještě naživu v roce 2050?“

„Ptáš se na tyhle věci taky mámy, nebo jen mě?“

„Jenom tebe.“

„Proč to chceš vědět? Co bude v roce 2050?“

„To nevím. Budu ještě žít?“

„Budeš žít dlouho.“

„Jako dědeček?“

„Jako dědeček, ano.“

„Kolik mi bude?“

„V roce 2050? Sto šestnáct let.“

Co za zvláštní energii proudí tělem tohohle chlapce, že ty jeho malé ruce vždycky působí tak horečnatě?

„Je na čase jít spát.“

Když Trn vstal, aby mohl zhasnout, chlapec se na pohovce schoulil u zdi a pokrývku si přetáhl přes hlavu. Tuhle metamorfózu prováděl každou noc. Vracel se proti chodu přírody, do kukly z ložního prádla. Proč jsi mu neřekl něco jiného? Třeba že to nedokážeš spočítat z hlavy.

„Doufám, že si tam nekoušeš nehty.“

„Ne.“

„A co jeto mlaskání?“

„Přejíždím jazykem tam, kde se mi dělají sliny.“

Trn zastavil pohyb ruky a daroval tak světlu v místnosti ještě několik okamžiků. Na žádné mapě na světě teď není možné jejich vlast najít. Pod přikrývkou cítil nezřetelné uzlíky obratlů na provazu drobné páteře, malou lopatku. Nějakou dobu ještě seděl ve tmě, s rukou položenou na tom křehkém uzlíčku kostí. Ať už pro něj udělám cokoli, bude to kdy stačit? Zašeptal: „Ať se ti něco hezkého zdá, mám tě moc rád.“ Vstal do tmy a odešel.

Bylo to pořád těch stejných sedmnáct schodů, po kterých se plahočil celou zimu. Stejně je ale počítal, když po nich stoupal nahoru. Byla tam ozvěna jak v temné studni, jako kdyby pokaždé došlápl na dutý kámen. Jeden po druhém vytáhl prsty z rukavic, na odpočívadle si rozvázal tkaničky, vešel a tiše za sebou zavřel dveře.

Z kuchyně vyhlédla do haly Alena s pohledem upřeným do jeho očí.

„Dovnitř šel v pořádku,“ řekl Trn.

Zkřivila rty a zmizela. Pověsil kabát, šálu přes límec a nakonec klobouk. Rukavice zastrčil do kapsy kabátu. Alena válela na desce kuchyňské linky těsto.

„Je tvůj otec vzhůru?“

„Nevím,“ odpověděla.

„Cestou jsme mluvili o Adamovi,“ řekl Trn. „Podle mě už teď Alex bude v pořádku.“

„A tomu věříš tomu proč?“

„Vysvětlil jsem mu, že Adam byl rozzlobený kvůli svému otci.“

Její ramena pohybovala lokty jako písty, červeně vyšívaný okraj zástěry nadskakoval.

„Řekl jsem mu, že když je člověk naštvaný a nemůže se zlobit na člověka, který je toho příčinou, je naštvaný na celý svět. Často pak svůj vztek vybíjíme, kdekoli to jde, protože nás trápí všichni a všechno, a tak nám připadá, že je to nakonec jedno.“

„A co na to říkal Alex?“

„Poslouchal,“ řekl Trn. „Vlastně neříkal nic, ale myslím, že mi rozuměl.“

Ohlédla se přes rameno a obrátila oči v sloup.

„Takže až ho Adam příště porazí na zem a bude do něj kopat,“ řekla, „všechno bude v pořádku.“

„Řekl jsem mu, ať se od Adama radši drží dál.“

„Kdo ale řekne Adamovi, že se má držet dál od Alexe? Kdo mu řekne, že je vlastně naštvaný na celý svět?“

„Jestli se to stane ještě jednou, promluvím s jeho učitelem.“ Praštila těstem o linku a opřela se do něj plnou vahou těla, aby ho splácla bříšky dlaní.

„‚Promluvím s učitelem,‘“ řekla. „Jako jsi s ním vloni promluvil o těch německých rváčích? A když to nebude stačit, předpokládám, že znovu promluvíš s ředitelem.“

„Ano.“

Její pohled se znovu zabodl do jeho očí.

„A díky tomu se Adam Svoboda začne chovat civilizovaněji. A Alex díky tomu přes noc vyroste o deset centimetrů, takže bude vyšší než Adam a ten ho najednou nechá na pokoji. A zkope nějakého jiného chlapce, který nastaví druhou tvář.“

„Alex se musí naučit vyčerpat všechny ostatní možnosti, než ránu vrátí. Já vím, ty bys chtěla, aby vrátil každou ránu, kterou dostane. Ale musí se napřed poučit.“

„Ale proč? Protože je to úctyhodné a čestné? Protože to je to, co po něm chceš? Aby se poučil? Otec Adama Svobody odešel do Polska, aby mohl bojovat s nacisty. To je poučení, které získal Adam Svoboda.“

„A teď je Adamův otec pravděpodobně mrtvý a jeho syn tluče do krve menší chlapce, protože tu jeho otec není, aby mu vysvětlil ten rozdíl.“

„Rozdíl mezi čím?“

„Ten prostý rozdíl mezi tím, co děláme a co bychom dělat měli. Možná že ten rozdíl zas tak prostý není, ale je třeba ho pochopit.“

Znovu se otočila k lince a sevřela těsto takovou silou, že jí vyhřezlo mezi prsty. Opět ho pevně uchopila a už se neotočila.

„Jestli ho to, jak se prát, nenaučíš ty,“ řekla, „udělám to sama. Někoho najdu.“

Na čelisti jí vystoupil zaťatý sval, šlachy na krku měla napjaté.

„Díky, že děláš ty knedlíky. Všem nám moc chutnají.“ Udeřila těstem o desku a začala z něj vytvářet bledé válečky, které odkládala na voskovaný papír.

„Dělám knedlíky dvakrát týdně,“ odpověděla. „O nic nejde.“

Zavřel za sebou dveře od koupelny a vyhrnul si rukávy. Voda zurčela do zašpuntovaného umyvadla a stoupala z ní pára. Rozepnul si dva knoflíky košile u krku a límeček si obrátil dovnitř. Buď rád, že máš teplou vodu. Štětkou rozmíchal pěnu v misce a začal si ji roztírat po čelisti, pod bradou a po tvářích. Vložil do strojku novou žiletku a podíval se na tvář s bílým pěnovým plnovousem v zrcadle. Falešný Mikuláš. Žiletka seškrábla pěnu. Ze zamlženého zrcadla na něj rozpačitě hleděl důvěrně známý obličej s očima posazenýma příliš blízko u sebe. Ze strojku odkapávala pěna. Byl to svatební dárek, který od ní dostal už před lety. Teď už břitvu nikdo nepoužívá, řekla tenkrát. Oholil si krk a bradu. Není to zas tak dlouho let. Párou na zrcadle začaly stékat kapičky kondenzované vody. Rozmazaly pěnu i obličej. Mohl bych si na zimu nechat narůst plnovous, zimní plnovous kvůli teplu. Ráno bych ušetřil nějaký čas. Napnul horní ret a oholil pěnu i tam. Ušetřil bych za vodu. A za plyn na její ohřátí. Opláchl zbytky pěny v umyvadle, zvedl strojek a setřel páru ze zrcadla, než se pustil do toho mála, co zbývalo oholit.

Na nejbližší tramvajovou zastávku se nevydal směrem na východ, ale šel napřed na západ a pak na jih. Prohlížel si budovy na dlouhé hlavní ulici. Byly vyzdobené věžičkami a arkýřovými okny a nahoře na střechách měly větrné korouhvičky ve tvaru praporků, do jejichž plechu byl vyražen rok, kdy byly domy postaveny. 1906. MCMII. 1918. Poslední svědkové doby, která přeslechla svůj smrtelný chrapot, z nichž se ty nejvýstavnější tvářily, jako by stály na předměstí Vídně. Za vitrážovými okny visely lustry. Holé třešňové stromy s převislými větvemi, lemující ulici, odevzdaně vzdorovaly povětří. Šel dál, s rukama v kapsách, dech se mu srážel u úst. Přes rameno mu visela stará kožená kabela a v rytmu kroků mu narážela do boku. Mezi domy se žlutou, šedou, světle zelenou nebo bílou omítkou čas od času zahlédl holé stromy na kopcích nad údolím, zem pod nimi byla poprášená sněhem. Na západě se z mlhy nad městem nořila dvojice věží katedrály.

Na úpatí kopce se chystal přejít ulici. Vedle něj se zastavil starý pán v teplém oblečení a podíval se doprava, jestli něco nejede.

„Pane? Pane? Teď se musíme dívat napřed doleva.“

„Proč musejí pořád všechno měnit?“ zeptal se muž šeptem a pohlédl na něj zpod pokleslých víček. „Co bylo špatně na tom, že se jezdilo vlevo? To by mě opravdu zajímalo.“

Trn se usmál a přikývl. Muž se znovu podíval doprava, volně visící záhyby kůže na krku se mu zatřásly a on tápavě vykročil z obrubníku do vozovky. Přešoural se na druhou stranu ulice, jako kdyby měl na kotnících pouta.

Na tramvaj čekalo jen pár lidí. Matka špitající něco nemluvněti zabalenému do deky. Statná žena se dvěma síťovkami plnými nákupů. Dva muži s nepřítomnými pohledy ve stínu krempy klobouku. Zpoza červené vlajky s hákovým křížem, spuštěné z věže, vykukoval mezi stromy starobylý kolos hradu, usazený na dlouhém návrší. Přijela čtrnáctka, zastavila a zase odjela. Pak přirachotila jedenáctka, se skřípěním zabrzdila a Trn do vozu následoval ženu se síťovkami. Dvojice mužů v kloboucích stála mlčky v uličce. Matka dál uklidňovala plačící nemluvně, dokud nevstal nějaký muž a ona ztěžka nedosedla vedle ženy v kulatém klobouku, našikmo nasazeném na hřívě kaštanově hnědých vlasů přetékající přes límec jejího kabátu. Neviděl nic z jejího obličeje, jen vlasy, které byly tím nejzářivějším objektem v celé tramvaji a třpytivě se leskly. Pravděpodobně si je umyla dnes ráno. Sušila je u ohně, mokré a splihlé, ještě jen tak ve spodničce je hrubě drhla ručníkem. Tramvaj trhavě zastavila a Trn si povzdychl, protože mu cestující bránili ve výhledu. Když se v zatáčce všichni zhoupli, poodešel na druhou stranu uličky, ale ani odtud na ni neviděl. Muž s knírkem připomínajícím kartáček četl noviny, další malý Hitler s dokonale zastřiženou poctou Vůdci. Titulek novin hlásal, že Francouzi byli opět zatlačeni dál do vnitrozemí. Po další dvě zastávky se snažil přes noviny zahlédnout ty kaštanové vlasy. Podíval se na hodinky. Když se dveře vozu otevřely, vystoupil na ulici, ještě jednou se marně ohlédl po kaštanové záři, ale pak sebou tramvaj trhla a odjela. Od knihovny ho ještě dělil dlouhý blok domů, další ulice hustě pokrytá krvavě rudými vlajkami. Dnes měl ale dost času.

Stál tam a čekal, zatímco vlažné paprsky bojovaly s chladným vzduchem. Slunce tak nesměle hlásilo příchod nového ročního období. Rozepnul si kabát. První chlapci už vycházeli ven, nasazovali si čepice, máchali aktovkami. Jeden z nich udeřil jiného brašnou do zad a dal se na útěk. Po chodníku s ním běžela celá parta a všichni se smáli, až na hocha, který ránu taškou schytal. Chvíli je pronásledoval, ale potom začal zpomalovat. Nakonec se zastavil, hleděl za nimi, pokrčil jedním ramenem a pak se ploužil dál. Alex vyšel mezi posledními. Vzal Trna za ruku a tašku mu odevzdal do druhé.

„Jak ses dneska měl?“

„Dobře.“

„To je prima. Máš hodně úkolů?“

„Je pátek.“

„To je pravda.“

„Co budeme dělat zítra?“

„Myslel jsem, že bychom mohli vyrazit na výlet. Chtěl bys?“

Chlapec přikývl.

„Podívej na to slunce.“ Trn si upravil klobouk na hlavě.

„Pamatuješ, jak je krásné, když prosvítá mezi větvemi v lese?“

„Jen jestli nebude pršet.“

„Něco se děje?“ zeptal se Trn.

„Nevím.“

„Jde o Adama?“

Na rohu zastavili a nechali kolem projet vojenské auto wehrmachtu s písmeny WH na značce. Pocákalo chodník. Chlapec hleděl na kanál.

„Jo.“

„Uhodil tě? Měl jsem pocit, že už to dávno skončilo.“

„Ne. O to nejde.“

„A o co tedy?“

Alex pokrčil rameny. Přešli vozovku a kráčeli dál. Po zarostlém kopci na obzoru přejel stín obrovitého mraku a Trn přimhouřil oči, oslněný sluncem, které zpoza něj vykouklo.

„Pověz mi, co se stalo. Myslel jsem, že tohle už je vyřešené.“

„Adam je něco jako hrdina.“

„A co z něj dělá hrdinu? Že mlátí jiné chlapce?“

„Ne. Kvůli svému otci.“

„Aha,“ řekl Trn.

„Jeho táta byl v armádě. Pak odešel do Polska bojovat v jiné armádě. A pak umřel.“

„A Adam je teď hrdina, protože měl takového otce?“

„Tys byl v armádě?“ zeptal se Alex.

„Nějaký čas jsme tam museli strávit všichni.“

„Ale ve válce jsi nebyl.“

„Můj otec byl. V té poslední. Ale to ty víš.“

„A zranili ho.“

„Přesně tak.“

„Musel mít po zbytek života v hlavě kovovou destičku, kterou nebylo vidět. Ale když mu vypadaly vlasy, bylo vidět jizvu po operaci.“

„Hezky si to pamatuješ.“

Když došli na vršek kopce, po levé ruce měli budovu vysokoškolských kolejí, kterou do půloblouku obtáčela silnice.

„Támhle jsi dřív bydlel.“

„Na vysoké, ano.“

Ke kovové bráně přijel šedivý plechový náklaďák. Z výfuku se valil šedý kouř, dokud dva strážní bránu neotevřeli.

„Jsi moc hodný, že se mnou každý den chodíš do školy. A pak zase zpátky domů.“

„Líbí se ti to?“ Pokrčil rameny.

„Já to mám rád,“ řekl Trn. „Je to nejhezčí část mého dne.“

„Ale už nemusíš. Cestu znám.“

„Já vím.“

„A ti němečtí kluci už do nás na ulici nestrkají. Rozhodně ne jako dřív. Už nejsou tak hrubí. Můžeme klidně jít po chodníku.“

„Jestli chceš chodit do školy sám, stačí říct. Nebo bych s tebou mohl jít jen kus cesty. Co by se ti líbilo víc?“

„Já nevím.“

„Anebo to můžeme dál dělat jako vždycky.“

Trn lehce zmáčkl tu malou teplou ruku a ona mu stisknutím odpověděla.

„Aleno, víš přece, že na tohle moje angličtina nestačí.“

„Ale stačí,“ řekla. „Byl jsi nějakou dobu v Londýně. A v Oxfordu. Vyprávěl jsi nám o té knihovně, o té kulaté. Jsem si jistá, že univerzity v Anglii a Americe by byly…“ Oči jí bloudily v koutech u stropu, když hledala správný termín.

„Velice potěšené tím, že mají na své fakultě učence z Čech.“ Ta myšlenka jí na ústech vykouzlila úsměv. Trn pohlédl na hodiny na příborníku.

„Tak především – jak by mohl profesor, který nedostal místo ani ve své vlastní zemi, najít zaměstnání v cizině? A kdo by vlastně chtěl studovat dějiny nějakého ztraceného kmene?“

„Není tvoje vina, že Němci zavřeli univerzity. Můžeš to všechno vysvětlit v dopise. Beneš přednášel v Americe.“

„Beneš byl prezident, Aleno. Samozřejmě, že našel práci.“

„Podle toho, co říká v rádiu, si myslí, že je prezident pořád. I když utekl.“

Mohl by jí říct: Chceš, abychom taky emigrovali, ale jen si ji prohlížel, jak tam stojí v těch svých bílých šatech. Vlasy jí na spáncích prokvétaly prvními šedinami. Mohla za to válka, nebo život po jeho boku?

„Dobře. Řekněme, že bych tam třeba sehnal místo, přestože je to nemožné. Jak bychom se tam dostali? Až do Anglie?“ Mávla rukou. „To mám promyšlené. Jeli bychom přes Slovensko. Jejich nezávislost je poměrně nová záležitost, takže hranice ještě nebudou kdovíjak hlídané. Navíc jsou to stále naši bratři. Můžeme s tím pohraničníkem promluvit. Možná ho uplatit. A pak pojedeme do Jugoslávie. A odtamtud vlakem.“

„Vlakem kam, Aleno? Jugoslávie a Slovensko nemají společnou hranici. Nesousedí spolu. A co doklady? Gestapo nám nezaklepe na dveře s povolením k opuštění protektorátu.“

Soustředila se na nehet na ruce. Okusovala si ho. Pohled měla upřený na podlahu.

„Dobrá, tak napřed do jiné země. Pak do Jugoslávie. To znamená do Maďarska? Do Bulharska?“

„Do Maďarska.“

„Nemám v hlavě mapu jako řidič autobusu. Takže do Maďarska a pak do Jugoslávie. A vlakem přes Itálii do Francie. To by mohlo fungovat, ne? A odtamtud lodí do Anglie. Nebo do Ameriky. Je to úplně jednoduché.“

„Víš, že Slováci vyhání Čechy ze svého území, že ano?“ zeptal se jí. Ona ale už nehodlala na tohle téma dál diskutovat. Otočila se k oknu, až jí zavlála sukně.

„Podívej. Viktore, jak je venku krásně. Jaro teprve začíná a slunce už tak nádherně svítí.“

Sukně znovu zavlála. Otočila se, usmála se na něj a opřela se o parapet. Zuby se jí barvily do šeda.

Včera padal studený déšť. Nepřipomněl to. Neřekl ani, že než jaro doopravdy začne, toho studeného deště si užijí ještě víc než dost.

„Kde seženeme peníze, Aleno?“

„Máme to, co jsme dostali za chatu, a zbytek si můžeme vypůjčit. Něco vydělám.“ Nervózně si zamnula prsty. „Můžu šít, můžu péct.“ Znovu si začala okusovat nehet. „Celá naše ulice miluje moje bábovky.“

„Budeš muset nakupovat cukr na černém trhu,“ řekl.

„A mouku.“

„Dám pokaždé něco stranou z týdenních přídělů.“ Trn si přejel rukou po čele.

„Kolik cukru budeš potřebovat, abys nám postavila most do Anglie?“

„A co zahraniční vysílání?“

„Jsem si jist, že v BBC už mají tolik Čechů, kolik potřebují.“

„Ty do té Anglie snad ani nenapíšeš, viď? Ani kvůli svému vlastnímu synovi.“

„Už tam nikoho neznám. A dopisy tam už dávno nedojdou.“ Hned za sevřenýma očima cítil svou lebku. Spánkové kosti jako by se mu pod kůží k sobě přibližovaly. Spustil ruku a podíval se na svou ženu. „A co tvůj otec? I kdybychom měli dost peněz a alespoň slabý příslib nějakého zaměstnání, umožní mu jeho stav s námi cestovat?“

„O tom už jsem také přemýšlela,“ řekla. Pohled upírala na zem. „Otec by musel zůstat tady. Seženeme někoho, kdo se o něj postará. Paní Asterová by o něj mohla pečovat. A až se tam usadíme, pošleme pro něj. Pošleme někoho, aby ho přivezl.“

„Koho Aleno? A paní Asterová je starší než tvůj otec.“

„Dita jí pomůže.“

„Dita má práce nad hlavu s paní Asterovou.“

Hleděla na něj tak dlouho a tak smutně, že odvrátil pohled směrem k rádiu. Ruce složené v klíně tiskl k sobě. Slyšel dlouhý povzdech.

„Proč musíš vždycky malovat čerta na zeď?“ zeptala se.

„Podle mě je opuštění téhle země naše jediná naděje.“

„Já to nevnímám jako naději, Aleno. Je to sen.“

Čtvercové parkety pod jejími podpatky zapraskaly. Šaty se ocitly v jeho těsné blízkosti.

„Jiný chlap by na tvém místě něco udělal.“

Šaty šly dál. Přešly halu, vešly do dveří ložnice, které se za nimi zavřely. Klíč zarachotil a vysunul západku. Protože on nebyl jiný chlap.

Její nejkrásnější šaty. Jeho nejoblíbenější. Zvlášť vybělené sodou při posledním praní.

Když Alex dosnídal, zeptali se Aleny, ale ta se zamračila a zavrtěla hlavou. Miroslav odpověděl, že se na to dnes necítí, přestože obloha za oknem vypadala opravdu slibně. Starý pán Alexovi rozcuchal vlasy a popřál mu, ať si výlet užije. Alex ucukl a účes si zase uhladil. Slyšeli, jak chlapci od Steinhardtů dupou po schodech dolů, a čekali, až se rozhostí zase klid. Pak vyšli ven, pokračovali ulicí a potom po cestičce, která z ulice uhýbala pod koruny borovic. Terén strmě klesal a museli se přidržovat kořenů a mladých výhonků, aby po hlíně nějak doklouzali dolů. Ocitli se na dně údolí, zpovzdálí bylo slyšet zurčení vody. Nad hlavou jim do ranního chladu krákali havrani.

„Hele, tati. Vypadá jako tomahavk.“

Alex švihl větví vzduchem a zasmál se. Trn mu odpověděl také úsměvem.

Každý z jedné strany objali osamělý dub a spojili ruce. Bledé slunce prosvítalo větvemi a dopadalo v podobě skvrn na zetlelé listí a chudou trávu. Uslyšeli vrkání holuba, a tak zastavili a poslouchali, dokud zvuk neutichl. Další ptáci zpívali skryti ve větvích. Nějaký černý brouk přelézal ulomenou větev a oni si klekli a pozorovali, jak jeho nohy usilovně zdolávají překážku. Když se ho Trn dotkl, otočil se a zmizel pod tlejícím dřevem. Došli k rozvodněnému potoku, který se hnal přes kameny strmou úžlabinou mezi dvěma úbočími porostlými borovicemi. Alex skočil na ohlazený kámen vyčnívající z tekoucí vody.

„Nahoře v kopcích taje sníh,“ řekl Trn. Chlapec přeskočil na opačný břeh, klekl si a vyrobil improvizovanou loďku z dubového listu. Jako plachta posloužil jiný, menší lístek. Pustil loďku po proudu a sledoval, jak pluje. Mluvil přes zurčící vodu.

„Už zase?“

Alex si přiložil ruce k ústům jako hlásnou troubu: „Dokáže to moje loďka?“

Trn dvěma dlouhými kroky přeskočil potok a přidřepl si vedle chlapce.

„Dokáže moje loďka přeplout jezero a překonat přehradu?“

„Jsme pod přehradou, po proudu. Takže se obávám, že tvoje malá loďka bude muset plout mezi širými poli a pod mosty v krásných městech a pak do Dunaje a nakonec do Černého moře.“

„Je to moře opravdu černé?“

„Myslím, že ano.“

„A uvidím ho někdy?“

„Jsem si jistý, že přepluješ spoustu moří.“

„Jednou si postavíme loď a poplujeme s ní po jezeře, viď? Jen takovou malou loďku. Bude dlouhá asi takhle?“ Rozpaží ruce. „Chtěl bych, aby byla modrá. S červenými plachtami a bílým lemováním. Mohla by být modrá?“

„To by byla nádhera,“ řekl Trn.

Povídali si o vrabcích, kteří vykřikovali lži o lidech, již dole pod nimi procházejí lesem. Také o různých tvarech listů, co měli pod nohama, a o čtyřech černých ptácích, kteří vyletěli do volného prostoru, když Alex zaútočil na křoví, kde seděli. Ptáci tam totiž pojídali červené bobule. Trn jich pár utrhl a ony se mu skutálely do středu dlaně. Žasli s Alexem nad tím, že ptáci mají žaludky, které jim umožňují tyhle plody strávit, ale malí chlapci by se jimi otrávili. Hledali ježky zachumlané v podrostu, ale žádný se neukázal. Alex otci vyprávěl o dvou nových chlapcích odněkud ze Slovenska, kterým pomáhal, aby si zvykli na novou školu. Příští týden je na něm řada, aby krmil jejich myš v kleci, a on by na to nezapomněl, ale Franta stejně bude každé ráno zpívat: Alexi, myška, Alexi, myška. Vzal do ruky klacek a praštil s ním do stromu, aby ho přelomil.

„Jak víš, že to Franta udělá?“

„Dělá to pokaždé.“

„Jestli to dělá každému, tak si toho zkus nevšímat.“ Alex odhodil zbytek klacku. Trn vzhlédl k obloze.

„Měli bychom vyrazit domů.“

„Nechce se mi šplhat zpátky do kopce.“

„Já vím. Není to legrace, ale prospěje nám to. Trocha námahy cestou domů nezaškodí.“

Na posledním kusu cesty, kdy kráčeli ulicí přímo v poledním slunci, měli už oba pořádnou žízeň. Trn přidržel na zahradě chlapci hadici, který vodu hlasitě usrkával. Pak se napil sám. Vyběhli nahoru. Když Trn uviděl Alenu a Miroslava v obývacím pokoji, zeptal se: „Co se stalo?“

Miroslav ukázal na rádio.

„Norsko. A Dánsko.“

Noviny přinesly další den články o chabém odporu Dánů. Černé šipky na šedé mapě se zabodly do norského pobřeží za polárním kruhem.

„Oni asi nemyslí Narvik, že ne?“ Trn vytáhl atlas a Miroslav si prohlížel mapu s ním. „Určitě mysleli Larvik.“

„Mysleli oba dva,“ řekl Miroslav.

Stejné noviny přinesly jednoho příjemného květnového dne o měsíc později zprávu o tom, že wehrmacht překročil hranice Nizozemí. A jednou odpoledne o nějakou dobu později oznamovaly slavnostní fanfáry z rádia vítězství z fronty: armády Itálie a Třetí říše společně zaútočily na Francii. Praskání v éteru provázelo dupot německých bot pochodujících pod Vítězným obloukem. Miroslav si držel hlavu v dlaních.

„Kdo by řekl, že ti gauneři během čtyř týdnů zničí to, co jim dřív odolávalo čtyři roky?“ Z Eiffelovy věže vlála ve větru vlajka s hákovým křížem. Hitler triumfálně projížděl prázdným městem.

Trn a Miroslav seděli na pohovce a poslouchali. Alena přecházela pokojem se založenýma rukama.

„Teď vypálí Londýn,“ řekl Miroslav. „Stejně jako Rotterdam. A Varšavu.“

„Copak není v Paříži jediný chlap s puškou, co by se dostal na střechu?“ řekla Alena. „Tomu se mi ani nechce věřit.“ Špičky jejích bot ukazovaly na něj. „A ty. Když přišli, jenom jsi mi řekl, ať napustím plnou vanu. A běžel jsi do obchodu pro chleba.“

Spáry parket zase začaly vrzat.

„Jsi historik. Nebo znalec historie, jak si říkáš. Ale jinak nejsi schopen ničeho.“

„A co bys chtěla, aby udělal?“ zeptal se jí Miroslav. „Dokonce i prezident říkal, že nemáme klást odpor.“

Trn se podíval na hodinky. „Musím jít pro Alexe.“

„Hácha je pitomec,“ řekla. „Podívej, kam nás tahle strategie dostala. Aspoň ten pluk ve Slezsku se bránil.“

„A teď jsou všichni mrtví,“ odpověděl jí Miroslav. „To bys chtěla, aby celá země skončila v plamenech? Aby z každého města byla vypálená ruina? Aby z nemocnic a škol byly jen hromady trosek, co pohřbí spousty lidí?“

Aleně se zkřivila tvář. „Miroslave,“ řekl Trn a položil ruku na rameno starého muže. Alena si utřela oči.

„Ne,“ řekl Miroslav. „Jen si to poslechni. Copak jsi neslyšela, co luftwaffe dělá tělům z masa a kostí? Víš, jaké to je dotknout se spáleného lidského těla? Kdyby sem přiletěly jejich bombardéry, byla bys první, kdo by lkal jako Máří Magdaléna.“

„Proč nikdy nic neuděláte?“ Její třesoucí se hlas mířil na Trna. „Ty sedíš tady a ty tady a nikdy nic neuděláte.“

Židle, na kterou se zhroutila, zaskřípala na podlaze. Oba muži hleděli každý na jiný vzorec na koberci. A na západ už nemířil ani jediný vlak.

Když otevřel dveře do Miroslavova pokoje, Alex se otočil na židli. V ruce položené na stole něco držel.

„Půjdeme na tu procházku?“

„Ale venku prší.“

„Už přestává. Co to máš?“

Chlapec se zamračil na dřevěnou krabičku, kterou držel v dlani.

„Mám v tom své poklady.“

„Kde jsi to sehnal?“

„Dal mi to dědeček. Našel to ve skříni.“

„Co je uvnitř?“

Chlapec zvedl své velké oči a podával krabičku Trnovi.

„Můžu?“

Alex pokrčil rameny a pokývl. „Nic moc se do ní nevejde, je malá.“

Když Trn poodsunul víčko, vedle kulaté cedrové šišky a holubího pírka se zlomeným stvolem se pohnula modrá skleněnka. Desetihaléřová mince. Dva drobné, matné předměty, které Trn vyndal prsty a zachrastil s nimi v sevřené dlani jako s kostkami.

„Kde jsi je našel, Alexi?“

„Na ulici.“

„Na naší ulici?“

„Kousek odtud. U obrubníku.“

„A kdy to bylo?“

„Už nevím. Před nějakou dobou.“

„Proč si je schováváš“

„Jsou zajímavé. Našel jsem je a připadají mi zajímavé.“

Trn si prohlížel nažloutlou sklovinu a zkaženou zubní dřeň.

„Dám ti za každý korunu.“

„Dvě koruny?“

„Ano, dvě koruny.“

„Dvě koruny za každý?“

„Nevěděl jsem, že jednám s bankéřem.“

„Já nejsem bankéř.“

„Dobrá. Dohromady čtyři koruny.“ Alex natáhl ruku.

„To jako, že si potřeseme, anebo že ti mám dát ty peníze?“ Alex se zazubil. „Obojí.“

Trn vyndal z kapsy peníze a vyměnil je za stoličky.

„Obuj se a vezmi si kabát, počkám na tebe venku u branky.“ Protože by ty zuby mohly díky své váze uvíznout v sifonu záchodové mísy a mohly by být objeveny i v popelnici, odešel Trn za dům a vytlačil do měkké hlíny podpatkem důlek. Zuby do něj vhodil, zahrnul je hlínou a místo udupal.

Jedním knoflíkem se na rádiu měnily frekvence a otáčením druhého bylo možno přejíždět po ladící stupnici. Curych, Bratislava, Řím. Atény a Varšava. Trn sledoval, jak hoch přejíždí prstem po názvech těch měst.

„Cítím zelí. Nemáš hlad?“

Alex nakrčil nos a řekl: „Nemám zelí rád.“

„Já vím.“

„Po zelí máme vždycky ty následky.“

„To znamená co?“

„To, čemu dědeček říká smrádek.“

„Smrádek z vařeného zelí?“

„Ne. Ten smrádek potom. Potom, co to zelí sníme.“ Trn se rozesmál a chlapec taky.

„Dědeček ale říkal, že si vždycky může zapálit fajfku, aby ty následky přerazil.“

Tam a zpátky. Bledý a tenký prst stále ještě patří dítěti. Bukurešť, Vilnius, Alexandrie. Paříž, Kyjev, Stockholm.

„Nechceš si přinést atlas? Můžeme je tam všechny vyhledat.“

Amsterdam, Lisabon, Alžír. Přejíždění se pokaždé zastavilo na Alexandrii. Chlapec měl ten název nejradši, protože připomínal jeho jméno.

„Teď posloucháme jenom Vídeň.“

„Přesně tak. A Prahu.“

„A pár dalších. Ale jenom když s dědečkem zapojíte churchillku.“

„Viktore?“

„Tohle si pořádně zapamatuj. O churchillce by se mluvit nemělo.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

15. BŘEZNA 1939

1940