Stanislav Češka

Smrt ve Stuttgartu

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2019

Obálka © Zdenka Gelnarová, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8787-1 (epub)

ISBN 978-80-243-8788-8 (mobi)

Věnováno manželce Hance, prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

V roce 2019, ve kterém vychází tato kniha, si v Brně připomínáme 150 let od doby, kdy v našem městě začala historie městské hromadné dopravy. Dne 17. srpna 1869 vyjely na brněnské koleje první vozy koňské dráhy. Brno se tak po Vídni a Budapešti stalo třetím městem v tehdejším Rakousku-Uhersku a prvním městem na území našeho současného státu s veřejnou městskou hromadnou dopravou. Pravda, ty začátky byly poněkud kostrbaté, a dokonce došlo i k dočasnému zastavení koňské dráhy. Po obnovení jejího provozu a opětném zastavení pak přišly malé městské parní lokomotivy následované konečně i elektrickými tramvajemi. Pokrok se prostě nedal zastavit.

Já jsem jeden z těch, kterým všechny ty tramvaje (tedy u nás v Brně šalinky), trolejbusy, autobusy a v Brně také elektrické lodě učarovaly a staly se jim celoživotní zálibou.

Proto si také tuto knihu dovoluji s úctou věnovat všem pracovníkům Dopravního podniku města Brna, kteří nás vozí po našem věčně zacpaném městě s vysokou profesionalitou a nekonečnou trpělivostí. A samozřejmě nejen řidičům, nýbrž i těm, kteří se starají v dílnách, na dispečinku i v ostatních provozech DPMB o bezproblémové fungování brněnské městské hromadné dopravy.

Zvlášť bych chtěl poděkovat těm, ke kterým mám nejblíž – pracovníkům lodní dopravy DPMB a všem těm, kteří pečují o historická vozidla městské dopravy, jimiž nám dělají radost.

Snad všechny brněnské dopraváky potěší, že začátek tohoto románu připomíná jejich práci.

Rád bych také zvlášť poděkoval a tuto knihu věnoval: Dlouholetému kamarádovi, kapitánovi lodní dopravy DPMB Pepovi Chládkovi, který mě už dlouho zasvěcuje do všech tajů lodního provozu na Brněnské přehradě a jehož historky a průpovídky jsem již mnohokrát použil ve svých knihách.

Panu Miloši Heindlovi, se kterým sdílíme lásku k historickým trolejbusům a který mě také už léta seznamuje s tajnostmi jejich provozu.

Panu Zdeňku Krupkovi, se kterým se znám také již dlouhou dobu, vyslechl jsem si od něj mnoho zajímavého o brněnských tramvajích a v neposlední řadě je nám společné jedno hobby – modely vozidel hromadné dopravy. Rovněž bych chtěl poděkovat panu plukovníku Luďku Blahákovi, šéfovi brněnské mordparty. Příběh v této knize se zcela zrodil v mé fantazii, ovšem naše rozhovory byly jedním ze zdrojů inspirace při jeho napsání.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, stejně jako jisté úřady, instituce a také lihoviny v příběhu zmiňované, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh a všechny osoby v něm jsou vymyšlené a jakákoliv podobnost se skutečnými osobami či událostmi je čistě náhodná.

Navíc si dovoluji zdůraznit, že pokud by tento příběh přesto náhodou někomu připomínal skutečné události, určité postavy, charakteristiky, události, dialogy a místa, toto vše bylo více či méně zbeletrizováno, případně vymyšleno pro účely literárního příběhu.

S ohledem k takové beletrizaci nebo literární fikci je jakákoliv podobnost se jménem, skutečným charakterem nebo historií jakékoliv osoby, živé či mrtvé, jakéhokoliv produktu či výrobku, jakéhokoliv tvora, věci či objektu, případně skutečné události dána pouze literárním zpracováním a nemá v žádném případě popisovat, případně odrážet jakoukoliv skutečnou postavu, charakter, historii, výrobek, věc nebo objekt.

1

Oba muži seděli naproti sobě, pohodlně zaboření v hlubokých kožených křeslech. Na konferenčním stolku mezi nimi stála láhev armaňaku značky Armagnac Delord Millésimés, který byl vyroben z hroznů ze sklizně roku 1943.

Přivoněl k obsahu sklenice, uznale pokývl, protože dobrý koňak i armaňak miloval stejně jako jeho hostitel, a zeptal se: „Kolik prosím tě ta láhev stála?“

Hostitel pokrčil ramena: „Zase tak hrozné to nebylo, dal jsem za ni jenom něco přes čtyřicet tisíc korun. Koupil jsem jich hned pět, tak mě to vyšlo trochu levněji. Koupil bych jich víc, ale o ten armaňak byl ještě další zájemce. Na to, o jak povedený ročník jde, je ta cena ucházející.“

Trošičku upil, poválel armaňak na jazyku a blaženě se pousmál: „Je to opravdu boží pití. Už dlouho jsem takovou lahůdku neměl v puse.“

Hostitel pobaveně sledoval svého hosta a řekl mu:

„Pokud všechno zařídíš k mé spokojenosti, prostě tak, aby to bylo vyřešeno jednou provždy, k obvyklému honoráři pro tebe i tvého člověka dostaneš jednu láhev tohohle pití. A k ní ještě jednu. Mám ještě Delord Millésimés z roku 1956. Taky povedený ročník. Taky jich mám pět. Jednu ti dám.“

Potěšeně poznamenal: „Dobře víš, že pro tebe udělám všechno i bez tohoto pití.“

Hostitel vážně řekl: „Já vím. Na tebe se mohu spolehnout. Jenže tohle je záležitost, která je pro nás všechny náramně důležitá. Pro celý koncern.“

Přikývl: „To mi je jasné.“

Hostitel pokračoval: „A tu další záležitost, která je už v běhu…“

„Myslíš, pokud jde o…?“

Hostitel jej gestem ruky zastavil: „Raději nebuď konkrétní. Nejsem si úplně jistý, jestli tu mohu hovořit naplno. Právě proto také po tobě chci vyřídit ten náš problém tak, jak chci. Prostě o tu svoji záležitost se nemusíš obávat. Ta bude probíhat i nadále. V mé režii. Nemusíš si dělat starosti.“

„Nevím, jak ti za to mám poděkovat,“ řekl téměř dojatě.

Hostitel mávl rukou a řekl: „Děkovat nemusíš. Poděkuješ tím, že vyřídíš ten náš problém.“

Pak se hostitel zkoumavě zadíval na svého hosta a zeptal se: „Můžeš se pořád na toho svého specialistu, doufám, spolehnout?“

Přikývl: „Určitě ano. On je sice, pokud jde o práci, trochu hračička, je však na něj absolutní spoleh. Známe se už dlouho. Podobně jako my dva. A myslím, že naše důvěra je oboustranná. Můžeš být naprosto klidný.“

Hostitel spokojeně pokýval hlavou: „To jsem rád. Vlastně jsem nic jiného neočekával. Tak si nalejeme ještě jednou…“

2

Každý z nás dobře ví, jak velkou roli v našem životě si občas zahraje paní náhoda.

Prostě to, že se v jistý okamžik objevíme na určitém místě, kde potkáme toho nebo onoho a přihodí se něco, co se obvykle nestává. Výslednicí toho, že se všechny tyhle osudové křivky protnou v jistém místě, je potom skutečnost, že náš život nabere po turbulentní otáčce naprosto jiný směr.

Je samozřejmě otázka, je-li ten nový směr lepší, nebo horší.

Jak jsem řekl, tohle se stává nám všem.

Každý kriminalista, ať už je v policejních službách nebo soukromým očkem, však dobře ví, že náhoda je obzvlášť důležitá v jeho práci. Ještě víc než v běžném životě.

Někdy se můžete ve svém pátrání snažit, jak chcete. Propátrat možné i nemožné, vyzpovídat lidi v blízkém i vzdáleném okolí, nasbírat spousty důkazního materiálu a zahltit jím policejní techniky, kteří budou sice brblat nad tou spoustou práce, ovšem udělají pro vás možné i nemožné. A výsledek toho všeho – nula, úplná nula, naprosté nic.

A vy třeba dobře víte, že ten výtečník, kterého máte ve vazbě, nebo jej alespoň podezříváte, je vinný, je to prostě ten „váš podezřelý“. Jenže kde nic není, ani čert nebere, jak říká prastará lidová moudrost. Takže se smiřujete s tím, že vám státní zástupce řekne, že se nedá nic dělat a dotyčný musí být propuštěn na svobodu.

Nebo, a to bývá někdy ještě více frustrující, dotáhnete ten svůj případ k soudu a soudci se ty vaše důkazy nezdají nebo třeba někdy i nemá odvahu nad nimi přemýšlet a vzít je za své. A vy? Vy prostě musíte bezmocně, vzteky zatínaje pěsti, pozorovat, jak se s vámi ten „váš obviněný“ ironicky loučí. A někdy pak stojíte nad další obětí takového hajzlíka.

Občas se u podobného pátrání, směřujícího do slepé uličky, stane NĚCO. A to něco, co vám přihraje milostivá paní náhoda, najednou obrátí vyšetřování tím správným směrem a, vznešeně řečeno, spravedlnost se zase jednou může radovat ze svého vítězství. A vy s ní.

Platí ale ještě jedna prastará lidová moudrost, že totiž náhoda pomůže připraveným. Což v detektivní práci znamená všímavým, dobře kombinujícím a schopným pospojovat nejrůznější zlomky důkazů do jasné a nezpochybnitelné konstrukce poznatků usvědčující beze vší pochyby vašeho podezřelého.

Ovšem vytvoření takové konstrukce dá někdy skutečně pořádnou fušku. To mi věřte. Dobře to z vlastní, mnohokrát zažité zkušenosti znám.

3

Onoho pozdně jarního rána jsem seděl při snídani, pochutnával si na míchaných vajíčkách bohatě dotovaných uzenou krkovičkou, zajídal to křupavými rohlíčky a vše zapíjel už třetím hrnkem voňavého espresa. K tomu všemu jsem měl před sebou rozložené noviny a puštěnou televizi s ranním zpravodajským blokem. Střídavě jsem mrknul do novin a věnoval se moudrostem řinoucím se z televizní obrazovky a královsky se bavil starostí novinářů obou médií o naši křehkou demokracii, o kterou bylo dle jejich mínění třeba stále pečovat a bojovat za ni.

Do hloubky diskutovaný problém spočíval v tom, že se naše vláda usnesla na návrhu zpřesnit tiskový zákon a zákon o provozování rozhlasového a televizního vysílání v částech týkajících se ochrany zdroje a obsahu informací. V obou zákonech byla tato oblast zhruba upravena tak, že fyzická osoba nebo právnická osoba, která se podílela na získávání nebo zpracování informací použitých v daném sdělovacím prostředku, má právo odepřít soudu, jinému státnímu orgánu nebo orgánu veřejné správy poskytnutí informace o původu či obsahu těchto informací. Zároveň má také právo soudu, jinému státnímu orgánu nebo orgánu veřejné správy odepřít předložení nebo vydání věci, z nichž by mohl být zjištěn původ či obsah těchto informací.

Tohle by vypadalo jasně, jenže oba zákony obsahovaly drobný zádrhel spočívající v dalším sdělení, že totiž výše definovaným nejsou dotčeny zvláštním právním předpisem stanovené povinnosti nenadržovat pachateli trestného činu a překazit nebo oznámit trestný čin a ve vztahu k těmto zvláštním právním předpisem stanoveným povinnostem ani povinnosti, které jsou stanoveny v trestním řízení.

Tady je třeba pro neznalé věci vysvětlit, že v našem trestním zákoníku jsou definice dvou zajímavých trestných činů: § 366 Nadržování a § 367 Nepřekažení trestného činu.

V prvním se píše, že „kdo pachateli trestného činu pomáhá v úmyslu umožnit mu, aby unikl trestnímu stíhání, trestu nebo ochrannému opatření nebo jejich výkonu, bude potrestán trestem odnětí svobody až na čtyři léta“. V druhém paragrafu se pak dočtete, že „kdo se hodnověrným způsobem dozví, že jiný připravuje nebo páchá trestný čin…,“ v tomto paragrafu pak následuje soupis těch nejzávažnější násilných i jiných trestných činů vraždou počínaje, načež se dozvíte, že dotyčný pomocník bude pak „potrestán odnětím svobody až na tři léta“.

A teď babo raď. Kdy má ještě přednost právo novináře na utajení zdroje a kdy právo policie a justice na dopadení a potrestání pachatele.

I já jsem před léty za svých policejních časů na toto dilema narazil. Někdy se dospělo ke vzájemné dohodě, jindy se novináři pasovali na obránce demokracie a třeba i mučedníky za tento bohulibý boj za svobodu jedince a demokracii a následovaly nepěkné hádanice. V případě nejhorším, mě to naštěstí nepotkalo, i pachatel unikl svému potrestání.

A o tomto věčném dilematu se právě diskutovalo v televizi i novinách, které mě provázely ranní snídaní. Novináři byli rozlícení jako hejno vos, protože vláda naší země se ve svém návrhu na úpravu zmíněných zákonů pokusila nadřadit pravomoci policie a justice nad práva novinářů na ochranu zdroje.

Já nikomu nefandil, protože mi bylo jasné, že kus pravdy mají obě strany. Pokud na obou stranách, případně i na jedné z nich chybí zdravý rozum, těžko má tento problém řešení. Prostě jsem snídal a bavil se tou hádanicí.

4

Celá tahle diskuse by totiž nejspíš, vlastně zcela určitě nebyla tak vyhrocená, kdyby ji nekořenila osoba současného premiéra.

Byl jím muž, jehož jméno bylo Klement Chládek. Muž, který byl mým dobrým známým, se kterým jsme si sice vykali, ovšem oslovovali se křestními jmény, protože naše vztahy byly navýsost korektní, čehož důkazem bylo i to, že Chládek patřil mezi mé nejuznalejší zákazníky. Honoráře od něj se pohybovaly v sedmimístných částkách, pokud tedy hovoříme o naší domácí měně.

Nebylo to ovšem pouze za úsměv. Všechny případy, které nás jako detektiva a jeho zákazníka svedly dohromady, se vyznačovaly jedním, naprosto nepominutelným rysem. Nepřehlédnutelným rizikem důkladného nabití úst, i když lepší by bylo hovořit o „rozbití čuně“, jak by to nekonvenčním, sobě vlastním způsobem definovala moje už před dávnými léty zesnulá milovaná šlapanická prateta, zemitá to venkovská žena.

Je však třeba přiznat, že Klement Chládek byl šéfem i zaměstnavatelem náročným, ale zároveň uznalým. Pokud jste se činili, stál za vámi, pomohl, jak jen mohl, a vzhledem ke svému vlivu a majetku mohl opravdu hodně.

Klement Chládek je osoba velice významná, přímo nepřehlédnutelná. V tomto státě není zřejmě mnoho lidí, kteří by jeho jméno neznali. A nejen v tomto státě. V posledním desetiletí jej renomovaný americký ekonomický časopis Forbes pravidelně zařazuje do seznamu nejbohatších lidí světa, tedy takových, jejichž majetek dosahuje výše alespoň jedné miliardy amerických dolarů. V naší zemi se po sametové revoluci objevila řada finančních a ekonomických mágů a kouzelníků nejrůznějších schopností a charakteru. I ti, kteří Klementa Chládka zrovna nemuseli, však uznávali, byť neradi, neochotně a s křivým úsměškem, že Chládek rozhodně nepatří k „podnikatelům“, kteří obohatili náš i světové jazyky rozkošným výrazem „tunelování“.

Klement Chládek zkrátka patřil mezi lidi, za kterými bylo vidět, že cosi skutečně vybudovali, dali přitom práci spoustě lidí a své zaměstnance dokonce i slušně zaplatili. Chládek nebyl vždy takovou úctyhodnou osobou, jakou je dnes. Doby socialistického Československa pravda nepřály samostatnému a originálnímu podnikání, vedenému mimo oficiální státem posvěcené struktury. To potom samozřejmě znamenalo, že řada takových mistrů svého oboru se dostávala do více či méně vážného konfliktu s paragrafem zvaným „rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví“, případně s paragrafy dalšími týkajícími se nedovoleného podnikání, černého kšeftování s devizami a tak dál.

Tehdy to prostě bylo tak, že podobní podnikatelé neměli v podstatě jinou cestu, než tyto i jiné paragrafy porušovat, pokud se s elánem sobě vlastním chtěli věnovat obchodním činnostem, které je lákaly. Někdy šlo o lidi, kteří byli v podstatě poctiví, jejich obchodování je bavilo, chtěli uspokojit své zákazníky a sami si přitom pochopitelně co nejlépe vydělat. Dost často se však v těchto kruzích vyskytovali skuteční zlodějové a šejdíři, kteří kazili dobré jméno těch v podstatě slušných podnikatelů, pokud se jim tak tehdy dalo říkat, jako byl právě Klement Chládek. U Chládka to bylo tak asi napůl. S tehdejšími zákony byl na štíru, ovšem své zákazníky nikdy nepodvedl a vždy jim splnil to, na čem se s nimi rukou podáním dohodl.

5

Abych však začal od Chládkova mládí.

Kdysi jsem slyšel, už si nepamatuji, od koho to bylo, že Chládkovi stranicky uvědomělí rodiče, jeho otec byl v mládí dokonce stranickým funkcionářem okresního formátu, mu dali křestní jméno Klement na počest našeho prvního dělnického prezidenta. Musím se přiznat, že mě tohle vždycky zajímalo, a dokonce jsem se na to Klementa Chládka jednou přímo zeptal. Odpovědí mi však bylo pouze Klementovo neurčité kývnutí a na opakovanou otázku druhé kývnutí. Takže prostě nevím. Rozhodně však bylo roztomilou ukázkou ironie života, že se Chládek s takovým rodokmenem a křestním jménem k tomu zařadil k nejvýznamnějším vekslákům naší socialistické vlasti, což platilo samozřejmě pro obě části naší bývalé federace.

Je však třeba zdůraznit, že už tehdy Klement ukazoval, že má obchodní talent spojený s podnikatelskou erudicí a schopností širší vize. Na rozdíl od většiny svých obchodních konkurentů z tehdejšího nelegálního podnikatelského pološera měl Chládek mnohem širší obchodní zájmy – nejen veksl, tedy tuzexové bony, světové měny volně směnitelné i nesměnitelné. Také ho zajímalo jakékoliv zboží, které nebylo běžně na trhu.

Když jste něco potřebovali a v obchodě to neměli, stačilo kontaktovat Klementa Chládka. Mohli jste si být stoprocentně jistí, že za pár dní budou vaše přání splněna. Chládek si totiž vytvořil síť spolupracovníků z lidí, kteří měli možnost cestovat mezi naší zemí a jejími kapitalistickými sousedy.

A nejen to. Klement Chládek měl naprosto po zásluze pověst nesmírně solidního obchodníka. Nikdy vás nepodvedl a vždy splnil, co slíbil. A pokud nemohl slib dodržet, což bylo skutečně zřídkakdy, mohli jste si být jistí, že své peníze dostanete zpět a slušnou náhradu k tomu.

V souladu s tehdejšími zákony však nejen jeho peněžní, nýbrž i ty nepeněžní obchody nebyly, to dá rozum. Od obchodního styku s cizinou tu byly tehdejší pézetky, tedy podniky zahraničního obchodu (PZO). Soukromníkům byla tato činnost zapovězena. Že byl Klement solidní obchodník, bylo sice krásné, jenže svoje solidní služby by nemohl poskytovat, pokud by v tehdejší době nebyl neustále na štíru se zákonem.

Je třeba přiznat, jak jsem už také zmínil, že v dobách budování rozvinutého socialismu v naší zemi Chládkovo privátní podnikání zahrnující neoficiální import a někdy i export zboží a především devizové operace nejrůznějšího druhu legálně prostě provozovat nešlo. Byl proto černou můrou mnoha tehdejších kolegů z hospodářské kriminálky. Ti to s milým Klementem neměli jednoduché. Dával si veliký pozor na to, s kým spolupracoval a obchodoval, a jeho spokojení zákazníci vůbec neměli zájem proti němu svědčit. Chládkovy kvalitní služby mohli přece zase potřebovat, že ano.

A to nebylo vše. U nás na kriminálce se tehdy proslýchalo, že nad Chládkem držel ruku někdo významný ze Státní bezpečnosti, protože i tomuto okruhu zákazníků mohl nabídnout mnohé ze svých služeb. Nakolik to byla pravda, nevím. Když jsem se jej kdysi otázal na tuto kapitolu jeho života, Chládek odpověděl zase jen nic neříkajícím zabručením a potom jednou, když byl v dobrém rozmaru, mi ukázal své negativní lustrační osvědčení. A vlastně ve shodě s ním bylo i vyjádření jednoho mého dobrého známého z brněnské expozitury Státní bezpečnosti.

Sídlili jsme tehdy společně v budově na tehdejší Leninově, dnes Kounicově ulici, kde je mimochodem i dnes krajské policejní ředitelství a sídlo mordparty. A protože tam byly vedle sebe v těsné blízkosti obě instituce, tedy Státní bezpečnost i Krajská správa Veřejné bezpečnosti, pravidelně jsme se my policisté, tehdy ovšem samozřejmě příslušníci Veřejné bezpečnosti, s estébáky vídali. Naše vztahy byly spíše neutrální až odtažité, nicméně dva dobré známé, skoro kamarády, jsem tehdy v StB měl. A když jsem se jednoho z nich jednou zeptal na Chládka, jen se tak zašklebil a poznamenal, že jej pravidelně sledují, ovšem on v tom umí chodit a podpis spolupráce z něj asi nikdy nevyloudí. I když by moc rádi.

6

Klement Chládek tedy díky své šikovnosti obratně proplouval nástrahami, které mu kladli kolegové z hospodářské kriminálky i ze Státní bezpečnosti, z nichž někteří tvrdili, že z Chládka si jednou uženou žaludeční vředy.

Jak praví stará lidová moudrost, tak dlouho se používá ve výčepu jedna pípa na čepování piva, až nakonec upadne a štamgasti trpí žízní.

Osudnou se prostě Klementu Chládkovi stala až moje osoba a mé Brno, ve kterém prováděl značnou část svých obchodních operací. Ovšem já nebyl příslušníkem hospodářské kriminálky. V té době jsem už byl „na kraji“ a byl jsem jedním z těch, kterým se říkalo a říká dodnes mordparta. A jako takový jsem Klementa Chládka dostal za katr.

Abych to s tou sebechválou ale nepřehnal, musím přiznat, že tento svůj kriminalistický skalp jsem získal víceméně náhodou, která přeje připraveným. Je však pravda, kterou nemohu popírat, že Klement Chládek mým cílem tehdy opravdu nebyl. A když jsem se tenkrát vypravoval do brněnských ulic, vůbec jsem netušil, jak dramatický pro mě bude závěr onoho mého pracovního dne.

Šel jsem totiž do jedné vinárny nevalné pověsti v centru Brna vyzpovídat jistého svého informátora kvůli vyšetřování jedné nepěkné vraždy a náhodou jsem tam narazil na Chládka, kterého jsem samozřejmě okamžitě poznal, neboť jeho podoba pravidelně zdobila naše tehdejší svodky.

Věděl jsem, že Chládek se se zavražděným také znal. Proto jsem se pochopitelně rozhodl využít naše nečekané setkání k tomu, abych se ho na mrtvého začal vyptávat. Neměl jsem žádné vedlejší úmysly, šlo mi skutečně pouze o získání povšechných informací, zarazila mě však Chládkova vzrůstající nervozita. Můj policajtský nos v té chvíli prostě zavětřil a začal tušit nějaké nepravosti.

Tehdy ještě měli naši „zákazníci“ před námi kriminalisty jakýs takýs respekt, v ulicích prostě nevládl takový divoký západ, jaký nastal posléze v devadesátých letech. Potíž byla ovšem i tak v tom, že já byl ve vinárně sám, protože jsem tam přišel pouze za účelem nezávazného hovoru, a Chládek byl naopak doprovázen dvěma statnými bodyguardy. Byla pravda, že násilí Chládek zrovna nevyhledával, jenže zkoušet, jak by on a jeho muži reagovali na výzvu k předvedení na stanici tehdejší Veřejné bezpečnosti, jsem přece jen nechtěl. Chládkovo nervózní chování mě prostě varovalo a já nechtěl riskovat nějaký zbytečný konflikt.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1

2

3

4

5

6