Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Elle Kennedy: Lov

Vydání první

Copyright © 2018 by Elle Kennedy

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2258. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Chase vydaného v roce 2018

Český překlad © 2019 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover photographs: © Shutterstock.com

Návrh obálky a přebal © 2019 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1071-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1072-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Elle Kennedy

LOV

Cyklus Briar U (1)

1. kapitola

Summer

„To má být vtip?“ Zírám na pět holek, které mají rozhodnout, co se mnou bude. Každá má jinou barvu vlasů, pokožky i očí, a přesto je od sebe kvůli totožným výrazům vůbec nerozeznám. Předstírají, jak jim je to celé líto, jako by je ta zpráva naprosto zdrtila, přitom jen stěží potlačují úšklebky.

„Je mi líto, Summer, ale není to vtip.“ Kaya se soucitně pousměje. „Jako výbor pro udržování úrovně bereme pověst Kappy Bety Nu velmi vážně. Dnes ráno jsme obdržely zprávu z národní rady –“

„Opravdu? Tak vy jste obdržely zprávu. Poslali vám telegram?“

„Ne, e-mail,“ poví mi. Můj sarkasmus vůbec nepostřehne. Přehodí si lesklé vlasy přes rameno. „Našemu výboru připomněli, že každá členka sesterstva musí dodržovat pravidla a úroveň, kterou stanovili, jinak u nich ztratíme dobré postavení.“

„A my si dobré postavení musíme udržet,“ dodá Bianca a prosebně se na mě zadívá. Z těch pěti blbek mi připadá nejrozumnější.

„Zvlášť po tom, co se stalo s Daphne Kettlemanovou,“ dodá holka, jejíž jméno si teď nevybavuju.

Přemůže mě zvědavost. „Co se stalo s Daphne Kettlemanovou?“

„Otrava alkoholem.“ Čtvrtá holka – myslím, že se jmenuje Hailey – ztiší hlas a rychle se rozhlédne, jako by snad mohly být ve starožitném nábytku, kterým je obývací pokoj v sídle Kappy vybavený, schované štěnice.

„Museli jí vypumpovat žaludek,“ prozradí ta bezejmenná z nich nadšeně. Přemýšlím, jestli je opravdu ráda, že Daphne Kettlemanová málem umřela.

Kaya se do toho úsečně vloží. „O Daphne už dost. Nemělas ji vůbec zmiňovat, Coral –“

Coral! Jasně. Tak se jmenuje. A zní to úplně stejně pitomě, jako když se mi před čtvrt hodinou představovala.

„V tomto domě o Daphne nemluvíme,“ vysvětlí mi Kaya.

Propána. Jedno ubohé vypumpování žaludku a z Daphne je hned Voldemort? Pobočka Kappy Bety Nu na Briarově univerzitě je očividně přísnější než jejich pobočka na Brownu.

Důkazem budiž to, že mě odtud vyhazují, ještě než jsem se vůbec stihla nastěhovat.

„Není v tom nic osobního,“ pokračuje Kaya a věnuje mi další předstíraný úsměv. „Naše pověst je pro nás velmi důležitá, a i když jsi odkazem –“

„Prezidentským odkazem,“ připomenu jí. Cha! A máš to, Kayo! Moje máma byla ve třeťáku a čtvrťáku prezidentkou Kappy, stejně jako moje babička. Ženy z rodu Heywardů a Kappa Beta Nu k sobě patří stejně jako břišáky a kterýkoli z mužů od Hemsworthových.

„Odkazem,“ zopakuje, „nedržíme se pout s našimi předky tak, jak tomu bylo dříve.“

Pout s našimi předky? Kdo takhle mluví? Copak přicestovala časem z minulosti?

„Jak jsem řekla, máme svá pravidla a politiku. A z naší pobočky na Brownu jsi neodešla zrovna v dobrém.“

„Z Kappy mě nevyhodili,“ připomenu jí. „Vyhodili mě ze školy celkově.“

Kaya na mě zůstane nevěřícně zírat. „A ty jsi na to snad ještě pyšná? Že tě vyhodili z jedné z nejlepších univerzit v zemi?“

Skrz zaťaté zuby ucedím: „Ne, nejsem na to pyšná. Jen říkám, že technicky vzato jsem pořád členkou tohoto sesterstva.“

„To sice ano, ale neznamená to, že máš právo bydlet v tomto domě.“ Kaya si složí paže na bílý mohérový svetr.

„Chápu.“ Napodobím její postoj, jen si ještě navíc zkřížím i nohy.

Kaya sjede závistivým pohledem moje černé semišové kozačky od Prady, dárek od babičky na oslavu mého přijetí na Briar. Uchechtla jsem se, když jsem ten balíček včera večer otevřela – babi Celeste si nejspíš neuvědomuje, že jsem na Briar nastoupila jenom proto, že mě z mé předchozí školy vyhodili. Nebo bych se spíš vsadila, že to moc dobře ví, jen je jí to jedno. Babi si vždycky najde dobrý důvod, proč si obout boty od Prady. Je to moje spřízněná duše.

„A to jste si řekly,“ pokračuju, tentokrát už o něco naštvaněji, „že mi o tom dáte vědět, až když se sbalím, přijedu sem až z Manhattanu a dorazím do tohohle baráku?“

Bianca je jediná, která má tu slušnost, aby se zatvářila provinile. „Moc nás to mrzí, Summer. Jak ale řekla Kaya, z národní rady se nám ozvali až dneska ráno, pak jsme to musely odhlasovat a…“ Lehce pokrčí rameny. „Promiň,“ omluví se znovu.

„Takže jste hlasovaly a rozhodly jste se, že tu nesmím bydlet.“

„Ano,“ odpoví mi Kaya.

Rozhlédnu se po ostatních. „Hailey?“

„Halley,“ opraví mě mrazivě.

To je fuk. Čekaly snad, že si jejich jména zapamatuju? Známe se doslova několik minut. „Halley.“ Zadívám se na druhou holku. „Coral.“ A pak na další. Kruci. Její jméno si vůbec nevybavím. „Lauro?“

„Jsem Tawny,“ vyštěkne.

Těsně vedle. „Tawny,“ zopakuju omluvně. „Je to tedy naprosto jistý?“

Tři hlavy přikývnou.

„Dobře. Tak díky, že jste marnily můj čas.“ Vstanu, přehodím si vlasy přes rameno a kolem krku si omotám červenou kašmírovou šálu. I když s o něco větší vervou, než by bylo potřeba, protože to Kayu očividně štve.

„Nebuď tak teatrální,“ nařídí mi jízlivě. „A nedělej, jako by snad byla naše vina, že jsi založila v předchozím sídle požár. Promiň, že nechceme bydlet se žhářkou.“

Mám co dělat, abych se ovládla. „Já jsem žádný požár nezaložila.“

„Naše sestry z Brownu tvrdí něco jiného.“ Stiskne rty. „Za deset minut máme poradu sesterstva. Měla bys jít.“

„Máte další poradu? Panečku. Tomu říkám plný diář!“

„Dnes večer pořádáme charitativní silvestrovskou oslavu, abychom vybraly peníze,“ vysvětlí Kaya škrobeně.

Aha, tak nic. „A na kterou charitu vybíráte?“

„No.“ Bianca se zatváří rozpačitě. „Vybíráme peníze, abychom mohly nechat zrekonstruovat suterén našeho domu.“

Panebože. Tak ony jsou ta charita? „Tak to byste se měly pustit do práce.“ S výsměšným úsměvem jim lhostejně zamávám prsty a vyrazím z místnosti.

Na chodbě mě v očích začnou pálit slzy.

Kašlu na ně. Nepotřebuju je, ani to jejich pitomý sesterstvo.

„Summer, počkej.“

Ve dveřích mě doběhne Bianca. Rychle nasadím úsměv a zaženu slzy, které hrozí, že se mi co nevidět začnou koulet po tvářích. Neuvidí mě brečet. Jsem zatraceně ráda, že jsem si nechala všechny kufry v autě a s sebou jsem si vzala jenom kabelku. Bylo by strašný, kdybych si musela ještě nacpat všechna zavazadla do kufru auta. A taky bych musela jít aspoň natřikrát, protože necestuju nalehko.

„Hele,“ poví mi Bianca tak tiše, až musím napnout uši, abych ji slyšela. „Abys věděla, máš velké štěstí.“

Povytáhnu obočí. „Že je ze mě bezdomovec? Jo, jsem z toho fakt na větvi.“

Usměje se. „Jsi Heyward-Di Laurentisová. Nejsi a nikdy ani nebudeš bez domova.“

Rozpačitě se usměju. V tomhle směru se s ní nemůžu přít.

„Teď ale vážně,“ šeptne. „Tady bydlet nechceš.“ Mandlovýma očima střelí ke dveřím. „Kaya je úplný generál. Prezidentkou Kappy se stala teprve letos a je tak trochu opojená mocí.“

„To jsem si všimla,“ pronesu suše.

„Mělas vidět, co provedla Daphne! Tvrdí, že ji vyhodila za otravu alkoholem, ale ve skutečnosti jenom žárlila, protože se Daph vyspala s jejím bývalým přítelem Chrisem, a tak udělala Daph ze života peklo. Jednou odjela Daphne na víkend pryč a Kaya ‚omylem‘,“ Bianca prsty naznačí uvozovky, „darovala všechno její oblečení prvačkám, které organizovaly výroční charitativní sbírku oděvů. Daph se poté odhlásila ze sesterstva a odstěhovala se pryč.“

Začínám si říkat, že otrava alkoholem bylo nejspíš to nejlepší, co mohlo Daphne Kettlemanovou potkat, pokud se díky tomu dostala z téhle jámy pekelné.

„To je fuk. Je mi jedno, jestli tu budu bydlet, nebo ne. Sama jsi řekla, že bez domova nebudu,“ pronesu odměřeným hlasem, který používám, kdykoli chci dát najevo, že mě absolutně nic nemůže rozhodit, a který jsem během let vypilovala k dokonalosti.

Je to moje brnění. Předstírám, že můj život je jako překrásný viktoriánský dům, a jen doufám, že k němu nikdo nepřistoupí dost blízko a nespatří ve zdech praskliny.

Bez ohledu na to, jak přesvědčivě se před Biancou chovám, sotva o pět minut později nasednu do auta, zachvátí mě obrovská vlna úzkosti. Nemůžu se nadechnout, srdce se mi rozbuší, nedokážu jasně uvažovat.

Co mám dělat?

Kam mám jít?

Zhluboka se nadechnu. Bude to dobrý. Je to v pohodě. Znovu se zhluboka nadechnu. Ano, vyřeším to. Vždycky to vyřeším, ne? Pořád něco kazím a vždycky vymyslím, jak to odkazit, ne? Musím akorát máknout a přijít na to, jak –

Z mobilu mi začne vyzvánět „Cheap Thrills“ od Sii. Díkybohu.

Okamžitě hovor přijmu. „Ahoj,“ pozdravím svého bratra Deana. Za tohle vyrušení jsem moc ráda.

„Nazdar, příšero. Jsem se chtěl akorát zeptat, jestli jsi dorazila do kampusu v jednom kuse.“

„Proč bych neměla?“

„Ty jo, já ti nevím. Možná jsi utekla do Miami s nějakým rádoby rapperem, kterýho sis stopla na dálnici – jinak taky dobrej způsob, jak se nechat stáhnout z kůže sériovým vrahem. Jo, počkat. Přesně tohle jsi už udělala!“

„Panebože. Za prvé Jasper byl country zpěvák, ne rapper. Za druhé jsem tam byla s dvěma dalšíma holkama a jely jsme do Daytona Beach, ne do Miami. Za třetí se mě ani nedotkl, natož aby se mě pokusil zavraždit.“ Povzdechnu si. „I když Lacey se s ním vyspala a chytla od něj herpes.“

V telefonu se rozhostí nevěřícné ticho.

„Dicky?“ Takhle říkám Deanovi už od dětství. Tu přezdívku nesnáší. „Jsi tam?“

„Jenom se snažím pochopit, jak si můžeš myslet, že tvoje verze tý historky je přijatelnější než moje.“ Najednou zakleje. „Do prdele, nevyspal jsem se s Lacey na oslavě tvých osmnáctin?“ Odmlčí se. „Na ten herpesovej vejlet jsi jela před tou oslavou. Zatraceně, Summer! Teda jo, použil jsem ochranu, ale mohlas mě varovat!“

„Ne, nevyspal ses s Lacey. Vyspal ses s Laney, s ‚N‘. S tou jsem se potom přestala kamarádit.“

„Jak to?“

„Protože se vyspala s mým bráchou, když měla být se mnou na mojí oslavě. To se prostě nedělá.“

„Pravda. Sobec jeden.“

„Přesně tak.“

Najednou se v telefonu ozve hluk – zní to jako vítr nebo nastartovaný motor auta – a pak troubení. „Promiň,“ omluví se Dean. „Právě odjíždím z bytu. Mám tu Uber.“

„Kam míříš?“

„Do čistírny. Máme s Allie jednu oblíbenou v Tribece. Je to daleko, ale jsou skvělí, takže to za tu cestu stojí. Fakt doporučuju.“

Dean žije se svojí přítelkyní Allie ve West Village na Manhattanu. Allie mi přiznala, že ta čtvrť je mnohem luxusnější, než na co je zvyklá, ale můj bratr vyrostl v ještě lepší. Naše rodina má byt v Upper East Side, tvoří ho tři nejvyšší patra našeho hotelu Heyward Plaza. Dean ale teď bydlí blízko soukromé školy, kde učí, a protože Allie získala hlavní roli v televizním seriálu, který se točí všude možně po Manhattanu, vyhovuje ta čtvrť oběma.

Musí to být skvělé, mít kde bydlet.

„No nic. Už ses v sídle Kappy zabydlela?“

„Ne úplně,“ přiznám.

„Sakra, Summer. Cos provedla?“

Pobouřeně otevřu pusu. Proč si moje rodina pořád myslí, že za všechno můžu já?

„Nic jsem neprovedla,“ odpovím strnule. A pak si rezignovaně povzdechnu. „Řekly mi, že bych mohla poškodit pověst jejich sesterstva. Jedna z nich o mně prohlásila, že jsem žhářka.“

„No,“ pronese Dean ne zrovna taktně. „To vlastně jsi.“

„Nech toho, Dicky. Byla to nehoda. Žháři zakládají požáry úmyslně.“

„Tak jsi neúmyslná žhářka. Hm, Neúmyslná žhářka by bylo parádní jméno pro knihu.“

„Skvělý. Tak ji napiš.“ Je mi fuk, jak uštěpačně to zní. Jsem podrážděná a nervy mám na pochodu. „Každopádně mě vykoply, takže musím vymyslet, kde budu tenhle semestr bydlet.“ Hrdlo se mi náhle sevře a málem přidušeně vzlyknu.

„Není ti nic?“ zeptá se Dean okamžitě.

„Nevím.“ Ztěžka polknu. „Já… Tohle je šílený. Nevím, proč mě to tak vzalo. Ty holky jsou strašný a mně by se u nich stejně nelíbilo. Vždyť je silvestr a ony jsou v kampusu! Místo oslavy organizujou charitativní akci. Na tohle já nejsem.“

Slzy, které jsem se snažila odehnat, už nedokážu dál potlačovat. Po tváři mi sklouznou dvě obrovské kapky. Jsem moc ráda, že to Dean nevidí. Už tak je dost na prd, že mě slyší brečet.

„To mě mrzí, příšero.“

„To je jedno.“ Vztekle si slzy otřu. „Nezáleží na tom. Nebudu přece brečet kvůli pár hnusným holkám a tomu jejich přelidněnýmu baráku. Nenechám si tím zničit náladu. Nechala by si tím zničit náladu Selena Gomezová? Pochybuju.“

Zmateně zmlkne. „Selena Gomezová?“

„Ano.“ Vystrčím bradu. „Je ztělesnění úrovně a čistoty a já chci být jako ona. Myslím osobnostně. Co se týče stylu, chci být jako Coco Chanel, což se mi nikdy nepovede, protože nikdo nemůže být jako Coco Chanel.“

„Jasně.“ Odmlčí se. „A o který éře Seleny Gomezový to mluvíme? Když chodila s Justinem Bieberem, nebo s The Weekndem? Nebo když se pak dala s Bieberem dohromady podruhý?“

Zamračím se. „To myslíš vážně?“

„Co?“

„Ženu přece nedefinuje, s kým chodí. Definuje ji, co dokázala. A jaké boty nosí.“

Zadívám se na svoje nové kozačky od babi Celeste. Aspoň že co se týče bot, ještě pořád válím.

Ten zbytek mi už ovšem tolik nevychází.

„Asi poprosím tátu, aby zavolal na kolejní správu a zjistil, jestli by pro mě měli ještě volné místo.“ Už zase se cítím naprosto neschopně. „Moc se mi ale do toho nechce. Už kvůli mně zatahal na Briaru za nitky až dost.“

A vážně se mi nechce bydlet na koleji. Dělit se o jednu koupelnu s tuctem dalších holek je moje nejhorší noční můra. Zažila jsem to v sídle Kappy na Brownu, ale aspoň jsem tam měla pokoj sama pro sebe. Díky tomu to bylo o něco snesitelnější. V půlce akademického roku rozhodně žádné jednolůžkové pokoje volné nebudou.

Tiše zasténám. „Co mám dělat?“

Mám dva starší bratry, kteří si nikdy nenechají ujít jedinou příležitost si mě dobírat nebo mě ztrapnit, ale občas vůči mně dokážou projevit i špetku soucitu. „Zatím tátovi nevolej,“ pronese Dean zamyšleně. „Nejdřív zkusím něco vymyslet.“

Svraštím čelo. „Moc toho asi nevymyslíš.“

„Prostě mu zatím nevolej. Něco mě napadlo.“ V telefonu se ozve skřípění brzd. „Vydrž. Díky, kámo. Máš ode mě pět hvězdiček.“ Bouchnou dveře. „Summer, stejně se dneska vracíš do města, ne?“

„Neměla jsem to v plánu,“ přiznám. „Ale asi mi stejně nic jiného nezbývá. Budu zatím muset zůstat v Bostonu na hotelu, než vymyslím, jak to ubytování vyřešit.“

„Ne do Bostonu. Myslím tím, jestli se vracíš do New Yorku. Semestr začne až za několik týdnů. Napadlo mě, že bys zatím mohla bydlet u mě.“

„Ne. Chtěla jsem si vybalit a všechno si připravit a tak.“

„Na to dneska stejně už můžeš zapomenout. Je silvestr, tak přijeď ke mně a oslav ho se mnou a Allie. Jede sem i několik mých bývalých spoluhráčů.“

„Kdo třeba?“ zeptám se zvědavě.

„Garrett má ve městě zápas, takže dorazí. A přijede i současná banda z Briaru. Některý znáš – Mike Hollis, Hunter Davenport. Vlastně Hunter taky chodil na Roselawnskou akademii, byl, myslím, o rok níž než ty. Taky přijedou Pierre a Corsen, ale ty asi ještě neznáš. Fitzy –“

Srdce mi poskočí.

„Na Fitzyho si pamatuju,“ prohodím tak nenuceně, jak to jenom jde – což nakonec nezní absolutně vůbec nenuceně. I já slyším ve svém hlasu nadšení.

A kdo by se mi divil? Fitzy je zkratka pro Colina Fitzgeralda, který je shodou okolností úplný JEDNOROŽEC. Vysoký, sexy, potetovaný, hokej hrající jednorožec, do kterého jsem se tak trochu, maličko, jenom drobátko zabouchla.

No tak jo.

Fakt zatraceně moc jsem se do něj zabouchla.

Je… kouzelný. A taky nedosažitelný. Každý Deanův kamarád z hokeje, který mě poznal, po mně taky okamžitě jel, ale Fitz ne. Seznámila jsem se s ním loni, když jsem přijela za Deanem na Briar, a ten kluk se na mě sotva podíval. Když jsem ho znovu potkala na oslavě narozenin Deanova kamaráda Logana, prohodil se mnou sotva deset slov – a mám takový pocit, že půlka z těch slov byla ahoj, jak se máš a měj se.

Je naprosto nesnesitelný. Ne že bych očekávala, že mi padne k nohám každý muž, který se ocitne v mojí blízkosti, ale vím, že ho přitahuju. Všimla si, jak mu ty jeho hnědé oči doutnají, kdykoli se na mě podívá. Skoro mu hoří.

Pokud teda nemám halucinace.

Táta má jedno otravné úsloví: Očekávání a realita jsou dvě naprosto rozdílné věci. A pravda je obvykle někde uprostřed. Táta to jednou pronesl při závěrečné řeči v případu vraždy a teď to používá, kdykoli má pocit, že se to aspoň trochu hodí na danou situaci.

Pokud se pravda nachází někde mezi tím, jak odměřeně se ke mně Colin Fitzgerald chová (tedy že mě nenávidí) a jaký žár mu sálá z očí, kdykoli se na mě podívá (tedy že po mně touží), tak když se podívám, co je někde mezi, dalo by se říct, že mě bere jako kamarádku?

Stisknu rty.

Ne. To rozhodně ne. Nehodlám být zaškatulkovaná jako kamarádka, ještě než se vůbec o něco pokusím.

„Bude to fajn,“ přemlouvá mě Dean. „Navíc už jsou to věky, co jsme strávili silvestra spolu. Tak padej do New Yorku a napiš mi, až sem dorazíš. Jsem už v čistírně. Musím jít. Čau.“

Zavěsí. Teď už se usmívám tak zeširoka, až si lze jen těžko představit, že jsem ještě před pěti minutami brečela. Dean sice umí být pěkně otravný, ale zároveň je to skvělý starší brácha. Je tu pro mě, kdykoli ho potřebuju. Na ničem jiném nezáleží.

A – hurá! – čeká mě večírek. Když je člověku mizerně, není nic lepšího než vyrazit na párty. Zatraceně moc to potřebuju.

Kouknu na hodinky. Jedna odpoledne.

Rychle si to v duchu spočítám. Kampus Briarovy univerzity se nachází asi hodinu cesty od Bostonu. Odtamtud je to na Manhattan tak tři a půl, čtyři hodiny jízdy. Do města tedy dorazím nejdřív večer, což znamená, že budu mít dost času se připravit. Jestli se mám dneska vidět s tím svým jednorožcem, musím se vyparádit od hlavy po paty.

Ten kluk netuší, co se na něj chystá.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

1. kapitola