Hana Marie Körnerová: Znamení hada

První vydání

Copyright © 2019 Hana Marie Körnerová

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2262. publikaci

Odpovědná redaktorka a korektorka Květuše Sajnerová

Ilustrace na přebalu © 2019 Martina Černá

Přebal a vazba © 2019 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1083-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1084-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Hana Marie Körnerová

ZNAMENÍ HADA

Namísto předmluvy

Příběh předchozího dílu Znamení jednorožce se odehrává za sedmileté války (1756–1763).

Hlavní roli v něm hrají sourozenci Brian a Céline – dvojčata ze starého rodu. Od raného dětství jsou na sobě silně závislí, dokážou se dorozumět beze slov, mají svůj svět s vlastní řečí a tajným znamením – jednorožcem. Jejich úspěšná budoucnost je naplánovaná dlouho dopředu, ale všechno se dramaticky změní po smrti matky. Céline, přestože touží po hrdinských činech, prožije zbytek dětství v rodině poručníků – matčiny sestřenice Adriany a jejího manžela Viléma. Brian doprovází otce ke dvoru.

Brzy po vypuknutí války přichází zpráva o Brianově a otcově smrti. Bratrovo tělo se však nenajde a Céline cítí, že je Brian stále naživu. Nikdo jiný však její přesvědčení nesdílí. Král Ludvík XV. ji jako sirotka po válečném hrdinovi provdává za ctižádostivého markýze de Borbollu – jednoho z mnoha šlechticů usilujících o jeho přízeň. Markýzův italský původ a šlechtický titul nedávného data mu opakovaně zavírají dveře do vysoké dvorské společnosti. Sňatkem s dobře situovanou urozenou dívkou si hodlá polepšit nejen finančně, ale především společensky. Král ho však na popud markýzy de Pompadour jmenuje správcem vzdáleného strážního hradu, který má ve válečných časech sehrát důležitou roli. Vyhlídka na markýzovu dvorskou kariéru se tak odsouvá na neurčito.

Vzdělaná Céline se ze dne na den ocitá v prostředí, které je jí zcela cizí. Markýzem pro jeho nízkou povahu a omezenost pohrdá stejně jako jeho třemi dospělými dcerami. Manžel ji trestá naprostou izolací, zabaví jí šperky a propustí služebnictvo, které si přivezla s sebou. Céline zůstává v nepřátelském táboře sama s jedinou starou služkou. Markýzovy tři dcery macechu nenávidí a snaží se jí s pomocí své vychovatelky pratety Sofie udělat ze života peklo.

Na hrad přichází nová posádka a její velitel – kapitán Francesco de la Roche – se okamžitě střetne s markýzem kvůli špatné strategii obrany. Napětí mezi oběma muži rychle přerůstá v nepřátelství.

Markýz se opakovaně pokouší o návrat do Versailles, ale nakonec pochopí, že se na výsluní nikdy nedostane. Uražená ješitnost násobená chamtivostí ho přiměje zradit krále a Francii a spolčit se s nepřítelem.

V davu před kostelem kdosi vsune Céline do ruky prsten s jednorožcem – důkaz, že její bratr je skutečně naživu. V noci těžce raněný Brian pronikne do hradu a Céline ho ukryje ve svých pokojích. Bratr jí prozradí, že už dlouho pracuje v tajné službě Jeho Veličenstva a prsten je jeho poznávacím znamením. Zároveň ji varuje, že je markýz podezřelý ze spiknutí a zrady.

Brian veze hlavnímu velení tajný list týkající se námořní invaze do Anglie, ale zranění mu nedovolí pokračovat v cestě. Céline se přes bratrův odpor převlékne do jeho šatů a list doručí. K návratu do hradu použije šaty své služky. Je však zajatá hlídkou. Aby se zachránila, musí strávit noc s novým velitelem, který o její skutečné totožnosti nemá ani ponětí.

Brianův stav se zhoršuje, je nemožné, aby pokračoval ve svém poslání. Céline požádá o pomoc bývalého poručníka Viléma. V přestrojení se vydává s dalším tajným listem do Calais. Tam nečekaně narazí na manžela vyjednávajícího s Angličany. Markýz se zmocní jejího prstenu, aniž tuší, jaký má šperk význam.

Poručník Vilém s pomocí lékaře tajně odváží Briana z hradu.

Kapitán de la Roche marně pátrá po ženě, která s ním strávila noc. Nakonec mu pomůže náhoda, ale se Céline se už o samotě nesetká, neboť jeho oddíl je odvelen z hradu.

Aby získala zpět prsten, spojí se Céline s nejmladší markýzovou dcerou. Ta ji však ve vypjaté situaci zradí.

Válka se pro Francouze vyvíjí špatně. Markýz v kritické chvíli vydává hrad nepříteli. V bitvě, která se nakonec strhne, prokáže Céline odvahu hodnou muže a zachrání před jistou smrtí obyvatele vesnice z podhradí. Na pomoc jí spěchá nejen uzdravený Brian, ale i oddíl vedený Francescem de la Roche.

Markýz je zajat, Francesco de la Roche je povýšen a stává se novým velitelem hradu.

Král Ludvík XV. ponechává Céline jako odměnu za statečnost a loajalitu veškerý její majetek.

Kapitola 1

Komorná Marie opatrně otevřela dveře do Célinina pokoje a nakoukla dovnitř. Spolu se studeným vzduchem však pronikly do místnosti i tóny hudby. Byly tak pronikavé, že dřímající Céline sebou poplašeně trhla.

„Odpusťte, madam,“ řekla komorná zkroušeně. „Nechtěla jsem vás probudit. Ale princ de Soubis se opakovaně dotazoval, jestli poctíte společnost svou přítomností u večeře.“

Céline měla sto chutí odpovědět záporně, ale dobře věděla, že nic takového udělat nemůže. Byla první dámou strážního hradu v Sarnaux a to s sebou neslo určité povinnosti. Ještě nedávno by se bez nejmenších výčitek mohla uložit do postele a předstírat nevolnost, ale teď si nic takového nemohla dovolit. Co se hrad stal útočištěm vrchního velení armády, změnil se z ospalé provinční díry na společenské středisko kraje. Občas si vzpomněla na Borbollky, které přesně po takovém životě marně toužily celá léta. Na rozdíl od ní by byly nadšené a uměly by si užít každou minutu. Jenže Borbollky byly daleko – dvě nejstarší z králova rozhodnutí provdané za důstojníky zásobování, nejmladší Lori pak v klášterní škole v Lyonu. Zmizela i prateta Sofie, kterou si údajně dvě nejstarší přehazovaly jako horký brambor. Do domácnosti se zřejmě nehodila žádné z nich. Céline to připadalo jako ironie osudu, že v oživlém Sarnaux zůstala jen ona, která po společenském ruchu vůbec netoužila. V těchto dnech rozhodně ne. Kdyby mohla rozhodovat sama o sobě, dala by přednost klidně strávenému podzimu ve společnosti nového hradního velitele Francesca de la Roche. Vždyť jim bylo dopřáno tak málo času. Přitom byl jejich milenecký vztah ještě velmi čerstvý, dalo by se říci, že si na sebe teprve zvykají. Oba by dali přednost soukromí, ale toho se na hradě přeplněném posádkou nedostávalo. Po celé dlouhé týdny kradli chvilky, kdy mohli být spolu sami. Bylo jich žalostně málo. Jejich prekérní situaci, jak se vyjádřila komorná Marie, navíc komplikoval fakt, že Céline byla stále vdaná za zrádce Borbollu, který v Bastile čekal na rozsudek smrti.

Bratr Brian i bývalý poručník Vilém jí slíbili, že využijí všech možností a pokusí se přesvědčit příslušné církevní i světské instituce, aby její manželství bylo anulováno.

„Nebude to snadné,“ upozorňoval ji Vilém. „Budeš se muset obrnit trpělivostí. Může to trvat hodně dlouho.“

„Jak dlouho?“ zeptala se tehdy Céline napjatě.

Pokrčil rameny. „Tak složité právní akty většinou trvají dlouhé měsíce. Možná i roky.“

„Můj bože,“ uklouzlo jí. „Tak dlouho čekat nevydržíme.“

„Nechci, aby to vyznělo cynicky,“ řekl Vilém, „ale myslím si, že nikdo nebude spěchat se složitými úředními manévry, když všichni vědí, že budeš brzy oficiálně potvrzenou vdovou.“

„Cynicky to opravdu vyznělo,“ řekla Céline. „Jenže já chtěla anulaci proto, aby mě nikdo nespojoval s jeho jménem nebo jeho zradou. Sám král mi slíbil, že jméno Monneretů bude vynechané a …“

„A to také splnil,“ přerušil ji Vilém. Znělo to konejšivě. „Nikde ani tvoje, ani Brianovo jméno nepadlo. V novinách se neobjevila jediná zmínka. Někdo se o to důkladně postaral.“

„Stejně tak se neobjevilo jeho jméno,“ podotkla Céline zamyšleně. „A já nevím, jestli se mám z toho radovat, nebo se spíš děsit. Takové utajování je vždycky podezřelé. Když ho odsud odváželi, řekli mi, že ho po krátkém soudu popraví, jak je tomu v čase války zvykem. Nechci vypadat krvežíznivě, ale tehdy se mi ulevilo.“

Vilém pokrčil rameny. „Zřejmě se na určitých místech domnívají, že Borbolla ví mnohem víc, než přiznal. Pravděpodobně z něj chtějí dostat další informace o spiklencích.“

„Ale podrobný seznam spiklenců jsem králi odevzdala osobně,“ řekla Céline.

Vilém znovu pokrčil rameny. „Někdo si asi myslí, že by z Borbolly mohli vymáčknout víc. Dokud je naživu, pořád je naděje, že ještě nějakou informaci získají. Z mrtvého už žádný užitek není.“

Céline při těch slovech zamrazilo. V duchu viděla temné sklepení pod Bastilou a v něm mučicí nástroje. Nenáviděla Borbollu z hloubi srdce, na mučidlech si ho vidět nepřála. Na to je třeba jiná povaha.

„Nemysli na to,“ doporučil jí Vilém. „Času je zatím dost.“

Možná přede dvěma měsíci opravdu bylo. Všichni samozřejmě věděli o jejím a Francescově vztahu, ale nahlas se o něm nikdo nezmínil – to by bylo společensky nepřijatelné. Musela strpět dvoření všech vyšších důstojníků, kteří přijížděli na hrad. U těch, kteří znali pravdu, bylo dvoření jen formální, společensky přijatelnou hrou, u těch nových a neznalých bylo míněno naprosto vážně. Musela použít veškeré diplomatické schopnosti, aby je udržela v patřičné vzdálenosti. U horkokrevných mladých důstojníků nebyla o důvody k souboji nikdy nouze a ona si rozhodně nepřála, aby se Francesco dostal do problémů. Souboj by znamenal konec jeho slibné kariéry.

A tak sedávala v čele stolu, usmívala se a vedla konverzaci lehce a obratně, jak ji tomu kdysi naučila sestřenka Adriana. V duchu se přitom modlila, aby se už něco stalo, cokoli, co by jí umožnilo přijmout Francescovu žádost o ruku.

Vyslovil se, hned jak Borbolla s eskortou zmizel ze Sarnaux. „Přeji si, abyste se stala mou ženou, jakmile to okolnosti dovolí. A jak mi Jeho Veličenstvo laskavě přislíbilo.“

Ano, sám Ludvík Patnáctý jim při soukromém rozhovoru slíbil, že jim povolí sňatek v okamžiku, kdy bude úředně volná.

To bylo zhruba přede dvěma měsíci. Tehdy očekávala, že to nebude trvat dlouho, ale opak byl pravdou. Povzdechla si. Ani jednou ve spojitosti s Borbollou nepoužila slovo „smrt“, nechtěla je použít ani v myšlenkách, ale byla zcela srozuměna s tím, že zrádce krále a Francie podle zákona popraví. Jiná možnost neexistovala.

Jenže čas letěl a jí začínalo být úzko. Připadala si jako sevřená v kleštích. Na hradě přibývalo lidí, přeplněná byla i vesnice v podhradí a z městečka Sarnaux denně přijížděly kočáry s početnou společností. Část důstojnictva byla ubytovaná na hradě, část ve městě. Všichni vyšší důstojníci měli vlastní služebnictvo, někteří jen skromný počet, jiní tolik lidí, že to připomínalo malý dvůr. Většina pánů měla také jednu nebo i dvě důvěrné přítelkyně, které s nimi sdílely zimní kvartýr. Společenský život proto kvetl, denně se pořádaly slavnostní večeře, koncerty, večírky s tancem. Na hradě i ve městě se to v posledních týdnech hemžilo herci, tanečníky, kejklíři. Bavili společnost i při večeřích na hradě. V tanečním sále v prvním patře se obden pořádala divadelní představení.

Céline denně přijímala spousty lidí a v početné společnosti u stolu už dávno nebyla jedinou ženou. Zůstala však hostitelkou – na tom se s výměnou hradního velitele nic nezměnilo. Být den co den hostitelkou tolika lidí však bylo náročné a Céline cítila, že jí pomalu docházejí síly. Kdyby šlo o stejnou společnost jako kdysi na Fleury, bylo by to mnohem snadnější. Ale oficíři nebyli totéž co filozofové, hudební skladatelé či spisovatelé, kteří za jejího dospívání plnili Adrianin salon. Důstojníci sice pocházeli ze šlechtických rodin, mnohdy i z okruhu dvorské šlechty, ale ne všichni měli stejnou úroveň. Navíc Adriana si na Fleury mohla společnost vybírat, kdežto Céline musela přijmout všechny důstojníky, které na hrad přivedl královský rozkaz. Francesco de la Roche se jí snažil být oporou, ale měl bohužel příliš mnoho povinností. Často ho celé dny neviděla a byla obklopená jen cizími lidmi, kteří se střídali tak rychle, že si jejich jména ani nestačila zapamatovat. Nikdy teď nebyla sama. Její malý „dvůr“ tvořil zvláštní houf žen, které byly spojené důvěrnými pouty s důstojnickým sborem. Někdy to byly manželky, jindy přítelkyně, sestry, vzdálené příbuzné. S některými snadno našla společnou řeč, jiné si úrovní v ničem nezadaly s Borbollkami, takže se v duchu modlívala, aby večer už skončil a ona se mohla jejich společnosti zbavit. Po dvou měsících zjistila, že ji to začíná vyčerpávat. Nechápala to. Byla mladá, zdravá, zvyklá na mnohem větší námahu nebo sebezapření. A najednou jí docházely síly, cítila se unavená, ospalá, zvláštně rozcitlivělá, podrážděná. Několikrát se osopila i na komornou Marii, která na ni hleděla s mírnou výčitkou v očích, ale nahlas neřekla nic. Až do dne, kdy jí při česání Céline vytrhla kartáč z ruky a mrštila jím přes celý pokoj až ke dveřím. Pak si zakryla tvář rukama a rozplakala se.

Trvalo to jen chvíli, brzy se vzpamatovala a otřela si oči. Komorná se mezitím odšourala přes pokoj, s námahou se sehnula pro kartáč a pomalu se vracela k ní. Céline napadlo, že za poslední měsíce viditelně zestárla a že by ji nejspíš měla šetřit. Za dlouholeté věrné služby by si už zasloužila odpočinek. Chodila čím dál hůř a sehnout se pro něco až k zemi jí působilo viditelnou námahu.

„Nemusíš u toho česání stát,“ řekla Céline mírně, jako by se smířlivým tónem omlouvala za předchozí výbuch. Pronést skutečnou omluvu se neslušelo, omlouvat se služebnictvu bylo naprosto nemyslitelné.

Marie to však pochopila správně. „Vím, že se teď madam necítí dobře,“ řekla pokojně. „Ale už to brzy přejde a všechno bude jako předtím. A když madam dovolí, stání mi ani v nejmenším nevadí, svoji práci pořád zvládnu.“

„Co myslíš tím – jako předtím?“ zeptala se Céline podezřívavě.

„Tím myslím, že nevolnosti a únava trvají jen první tři čtyři měsíce. Pak už se většina žen cítí zase dobře.“

Céline se zarazila a přes zrcadlo pohlédla Marii do očí.

„Až do porodu,“ dodala stará služka tiše.

Céline uhnula pohledem. „To ale vůbec nemusí být pravda,“ hlesla přiškrceně. „Já přece nejsem, nebudu…“

„Madam to už nějakou dobu musí aspoň tušit,“ řekla stará služka stejně tiše. „To přece pozná každá, i zcela nezkušená žena.“

Céline dlouhou dobu mlčela a hleděla z okna nepřítomným pohledem, jako by se vracela v čase zpátky.

„Tak ty myslíš…“

„Jsem o tom přesvědčená, madam.“

Céline s povzdechem vstala. „Říkala jsem si, že to nemůže být pravda. Borbollovi se to nepodařilo celé dva roky. A teď, jen po několika týdnech…“

„Madam promine, ale já myslím, že k tomu došlo ještě mnohem dřív,“ řekla komorná.

Céline ta slova zaskočila. „Chceš říct…“

„Že madam počala už v tu noc, kterou strávila s kapitánem poprvé.“

„To není možné.“

„Proč by to nebylo možné? Madam přece neudělala žádné opatření, jako tomu bývalo pokaždé v případě pana markýze,“ podotkla komorná. Slovo „pokaždé“ zdůraznila.

„Nenapadlo mě dělat nějaká opatření,“ přiznala Céline. „Tehdy jsem myslela na úplně jiné věci. Navíc tu byl zraněný Brian a já měla hlavně radost, že kapitán neodhalil mou totožnost.“

„No právě,“ řekla komorná významně.

„Co právě?“

„Madam si ani nevzpomněla na obvyklý dryák nebo výplach. S manželem na to nikdy nezapomněla, ale když strávila noc s mladým a – promiňte mi ten výraz – i hodně dychtivým mužem, vůbec ji to nenapadlo.“

Céline si znovu povzdechla.

„Přece madam nezapomněla počítat,“ řekla komorná s mírnou výčitkou, ale Céline ponořená do vzpomínek ji nevnímala.

„Já se o madam starám už řadu let,“ pokračovala komorná. „A počítat umím moc dobře.“

„Neměla jsem čas počítat,“ zamumlala Céline. „V té době se dělo tolik věcí…“

„Starám se o madam už řadu let,“ opakovala komorná, jako by ji neslyšela, „a ještě nikdy se nestalo, že by se madam její dny opozdily. A jak říkám, počítat umím moc dobře.“

Přes rty jí přelétl drobný úsměv.

„Čemu se směješ?“ zeptala se Céline trochu popuzeně.

Komorná se pokusila úsměv potlačit. „Madam odpustí, ale připadá mi komické, že když jsem lhala markýzi Borbollovi o tom, že madam čeká dítě, vlastně to vůbec lež nebyla. Až na to, že on rozhodně nemohl být otcem.“

„Mně to moc komické nepřipadá,“ řekla Céline nešťastně. „Co si mám teď počít?“

„Myslím, že by to madam měla především oznámit panu veliteli,“ řekla komorná. „Může některé věci uspíšit. A madam by měla zůstat klidná. Vždyť všechno je teprve na začátku.“ Usmála se a dodala veseleji: „Všechno dobře dopadne, cítím to v kostech.“

To bylo před třemi týdny, během nichž Céline nenašla odvahu sdělit Francescovi de la Roche, že spolu čekají dítě. Říkala si, že s tím počká, až se naskytne nějaká lepší příležitost, než jsou milostné chvilky kradené těsně nad ránem. To byly okamžiky, kdy k ní chodíval, protože v tu hodinu bylo na hradě nejklidněji. Jeho pokoje nebyly daleko od jejích, ale cesta otevřeným ochozem, pod nímž chodily stráže, také nepatřila k nejpříjemnějším zážitkům. A to teprve začal podzim. Jak tomu bude v zimě? Až bude fičet severní vítr, napadne sníh a ochozy i zábradlí budou kluzké jako sklo…

S povzdechem se posadila a pohlédla na komornou Marii, která dosud stála vedle dveří a čekala na odpověď.

„Co tedy madam vzkáže princi de Soubis?“

Céline věděla, že nemá na vybranou, odpověď mohla znít pouze kladně.

„Vzkaž princi, že přijdu. A zařiď, aby mi přinesli teplou vodu. A připrav mi jiné střevíce, než jsem měla včera. Ty modré se silnější podrážkou, ať mi nemrznou nohy. Včera v jídelně táhlo a podlaha byla tak ledová, jako by se v krbech ani netopilo. Doufám, že nový velitel nezačíná přebírat Borbollovy zvyky.“

Zachytila Mariin nechápavý pohled a zmlkla. Stará služebná byla oddaná jako pes, ale smysl pro humor neměla.

„A ještě ten bílý kožešinový šál,“ dodala, když komorná brala za kliku.

Služka zmizela, Céline se znovu natáhla na postel a zavřela oči. Závratí, nevolnosti a podráždění se však nezbavila.

Jako bych to ani nebyla já, říkala si v duchu. Nelekla jsem se útočníků, kteří přepadli hrad, dokázala jsem čelit Borbollovi i jeho dcerám a teď mě srazí na kolena dítě.

Kdyby už byla vdaná za Francesca, bylo by velmi chtěné. Za současné situace však přišlo nevhod. Zaťala prsty do polštáře. Jak dlouho to ještě dokáže tajit? Zbývají jí sotva čtyři měsíce, kdy se rostoucí břicho dá zakrýt oblečením. Možná pět. V zimě je maskování snazší. I když na hradě plném zvědavých očí v té nejtěsnější blízkosti? Ale snad ano, snad by se to zvládnout dalo. Do jara. Ale co pak?

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Namísto předmluvy

Kapitola 1