Roman Voosen a Kerstin Signe Danielsson

Archanděl

Originální název: Erzengel

Vydáno u Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG

Cologne/Germany, 2018

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2018, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Originally published in the German language as „Erzengel“

By Voosen/Danielsson

Translation © Eva Osinová, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

Ukázka z elektronické knihy

ISBN 978-80-243-8777-2 (epub)

ISBN 978-80-243-8778-9 (mobi)

Případ pro Ingrid Nyströmovou a Stinu Forssovou

Poznámka překladatele

V severských jazycích je tykání a oslovování křestním jménem naprosto běžné také ve formálním a oficiálním kontextu, zatímco vykání se používá velice omezeně a pouze při velmi zvláštních příležitostech. Vzhledem k citlivému rozlišování mezi vykáním a tykáním v českém jazyce nebyla tato skutečnost při překladu zohledněna.

V knize je citováno z Nového zákona v českém ekumenickém překladu.

Pro Fabiana

„Ibsen, Grieg, Munch a MAYHEM“

JØRN „NECROBUTCHER“ STUBBERUD

„Cannot the kingdom of salvation take me home?“

METALLICA, „TO LIVE IS TO DIE“

PROLOG

Bylo chladné, jasné listopadové odpoledne. Muž s uspokojením zaregistroval, že všechno probíhá stejně jako v předcházejících dnech. Tentýž rytmus, tytéž rutinní úkony. Seděl v autě a z bezpečné vzdálenosti sledoval, jak se stařičká dodávka šine na parkoviště za školním centrem a pomaloučku zastavuje. Dveře vozu, neodborně nalakovaného matnou černou barvou, se otevřely a z auta vyskákala hrstka mladistvých: vlasy po ramena, džínové bundy, v ruce obaly s kytarami, cigarety a plechovky s pivem. Říkali si FLAMETHROWER, jak prozrazoval nápis na dodávce, Plamenomet, ale tohle muž samozřejmě už dávno ví, je připraven, sleduje kapelu už pět dní od okamžiku, kdy vyrazila na kratičké turné.

Eslöv, Nässjö, Ulricehamn, Sölvesborg a dnes Hallsberg. Samá malá města. Vystupovali v mládežnických centrech, aulách škol a tělocvičnách. Muž potlačil zívnutí. Muzikanti začali přenášet vybavení do osvětlené funkční budovy. Kolem devatenácté hodiny se před školou objevilo dvacet až třicet mladých lidí. Stejně jako na předchozích vystoupeních se tohle publikum vzhledově odlišovalo od muzikantů jen minimálně. Teenageři, převážně chlapci, 14 až 18 let. Muž zaostřil dalekohled. Na žlutém světle venkovního osvětlení rozeznával na nášivkách džínových bund poměrně často slovo DEATH. Smrt.

O půl osmé se otevřely dveře a návštěvníci se začali tlačit ke vchodu. Muž se podíval na hodinky. Přibližně hodina a půl a pak bude po legraci. Zvýšil si o stupeň topení, opřel se do sedačky, nalil si z termosky kávu a zakousl se do chleba s máslem. Asi se to bude vléct. Ale on je připravený.

Krátce před desátou opustili poslední rozcuchaní fanoušci budovu. Domovník zamkl dveře, vyhnal několik opozdilců ze školního dvora a zapnul venkovní osvětlení, pak nastoupil do hořčicově žlutého golfu a odjel. Svítilo se jen v dodávce na parkovišti, v níž kapela nocovala. Také tohle patřilo ke každodennímu rituálu: láhev s vodkou putující z ruky do ruky, hromada cigaret, kazeťák, který tahá pásku. Muž se teď soustředil. Napjatě čekal, jestli jeden z muzikantů otevře okno stejně jako v předchozích dnech, protože v autě bylo tak nakouřeno, že to bylo moc i pro rozjeté teenagery. Tento detail není pro mužův plán rozhodující, ale usnadní mu práci, průběh bude elegantnější. A skutečně přesně v 0:22 se jedno z okének otevřelo na šířku dlaně. Vystupující cáry cigaretového dýmu se táhly ledovým podzimním vzduchem, na nebi stál namodralý dorůstající měsíc… Téměř poetický okamžik, napadlo muže. I on otočil několikrát kličkou na dveřích, otevřel okno o trochu víc a naslouchal noci. Po chvíli se otevřely posuvné dveře provizorního autobusu, ven vyskočili tři vlasatci a začali u nejbližšího stromu čurat. Někdo si hlasitě říhl, následoval vícehlasý smích a pak trojice naskákala zpátky do dodávky. Krátce po jedné se dveře znovu otevřely, z vozu vylezly dvě dívky, zavěsily se do sebe a s chichotáním zmizely ve tmě. Chvilku nato utichla hudba a zhaslo světlo. Muž trpělivě čekal další hodinu. Zdálo se však, že v dodávce už se nic nehýbe. Jsou namol a k tomu hluboce spí, pomyslel si spokojeně a opatrně vystoupil z auta. Měkké podrážky nedělaly na asfaltovém povrchu téměř žádný hluk. U dodávky se zastavil a chvíli si prohlížel předmět v ruce, který se na měsíčním světle kovově leskl.

Jako železná zmenšenina ananasu.

Vytáhl pojistný kolík a prohodil tuhle malou, těžkou věcičku otevřeným okénkem do auta.

A pak odtud pelášil tak rychle, jak jen to šlo.

ŠVÉDSKO, SOUČASNOST

1

Vrchní komisařka Ingrid Nyströmová byla od začátku proti. Existuje jen málo věcí, které jsou jí tak moc nepříjemné jako být středem pozornosti. A k tomu celý večer. Ale jaké měla uvést protiargumenty? Jakýkoli protest by zanikl ve víru orchestrálního hluku, který vyluzovaly už několik týdnů její tři dospělé dcery, a Anders, její obvykle úžasný manžel, pro ni v tomto případě nepředstavoval žádnou pomoc, to spíš naopak – zdálo se, že je ve spoustě ohledů dokonce jediným více či méně tajným dirigentem hudebního díla, které bylo podle ní naprosto předimenzované. Velká opera namísto romantické ukolébavky hrané pianissimo, což by ji bezpochyby uspokojilo víc. Jenže teď stojí tady, na sobě má šaty s příliš hlubokým výstřihem, které jsou jí navíc příliš těsné přes boky (jak jen mohla uvěřit radám těch mladičkých prodavaček v butiku), dívá se na padesát sedm tváří, v nichž se zračí očekávání, a pokouší se na tváři vykouzlit úsměv, zatímco kapela za jejími zády spustila Živijó. Padesát sedm pozvaných hostů, když nepočítá spoustu pobíhajících dětí, padesát sedm let, každý host tedy představuje jeden rok jejího života. Jak originální, uvažovala, jak symbolické, lépe už se snad můj věk vizualizovat nedal. Opravdu díky. Vlastně se měla tahle velká party konat před dvěma roky, dvě pětky za sebou vypadají dobře, na tohle se dá aspoň pořádně připít, jenže tehdy měla za sebou léčbu rakoviny a hlučná oslava bylo to poslední, na co by měla chuť.

„My chceme proslov,“ zvolal někdo od zadních stolů. Nyströmová měla pocit, že to byl bratranec přes koleno Bertil, ale jistá si tím nebyla. Možná by to už vážně chtělo brýle na dálku.

A za pět let nejspíš nový kyčelní kloub. A odtud už to asi nebude mít daleko do hrobu.

„Proslov, proslov!“ skandovali teď všichni.

Kapelník jí se samolibým úsměvem vtiskl mikrofon do ruky. V sále zavládlo naprosté ticho, dokonce i ta spousta dětí na chvíli přestala řádit. Nyströmové stál na čele pot. Snažila se dostat pod kontrolu nepříjemné mravenčení pod kůží tím, že se soustředila na zvláštní dekoraci na stolech, která ji podprahově dráždila už od začátku večera: vzory z kaštanových panáčků, růží a neónově žlutého tylu.

„Je úžasné, že jsme se dnes sešli na tomhle neuvěřitelně krásném místě,“ spustila.

2

Komisařka Stina Forssová řídila své více než třicetileté BMW v dešti se sněhem. Boční okénka byla zamlžená, s větráním nebylo něco v pořádku a také jeden ze stěračů už nefungoval, jak by měl, a nechával na předním skle šmouhy. Výhled na silniční provoz stál proto za starou belu a skutečnost, že přišla více než před rokem o levé oko, jí situaci zrovna neulehčovala. Zdravé oko bylo po čtyřapůlhodinové jízdě při špatné viditelnosti unavené a k tomu ji začala bolet hlava. Navigace ji vedla stockholmským předměstím, které jako by nebralo konce. Co je tohle za peklo řadových domů, uvažovala a nedůvěřivě si prohlížela malinkaté předzahrádky se zasněženými trampolínami pro děti či s plachetnicemi, přivázanými na vozících a přehozenými nepromokavou plachtou, které představovaly hmatatelný příslib rodinného života a letních dovolených. Štěstí v malém, no vida, a pak že to nejde, pomyslela si a přidala plyn. Za čtvrt hodinky konečně dorazila k cíli.

První důvod, proč je vůbec tady.

Zaparkovala auto, zkontrolovala si ve zpětném zrcátku rtěnku, upravila si okluzor, vystoupila a otevřela kufr. Rozmrzele zjistila, že si nevzala deštník. Tak to bude muset jít bez něho. Odhodlaně si zvedla límec od kabátu a ruce zastrčila hluboko do kapes. Vítr, který dul od nedalekého skalnatého pobřeží, jí vháněl vlhký a ledový vzduch téměř kolmo do obličeje a ohýbal borovice lemující vyštěrkovanou cestu, jak se mu zachtělo. Kmeny borovic měly bronzovou barvu.

Rozlehlý hřbitov zel prázdnotou, zdálo se, že kromě ní tady nevlídnému počasí nikdo nevzdoruje. Chvíli jí trvalo, než se zorientovala. Polohu hrobu si vyznačila do poznámkového bloku, nacházel se na severovýchodním okraji hřbitova. Cítila, že je její chůze s každým krokem čím dál nejistější. Nijak to nesouviselo s nárazovým větrem. Věděla moc dobře, že sem měla zajít už dávno a vzdát mu hold. Jenže jak se to dělá? Jak se truchlí kvůli muži, který obětoval vlastní život, abych zachránil ten váš? A ještě k tomu životy dalších šesti tisíc lidí? Jak se truchlí kvůli hrdinovi? Kvůli někomu, koho znáte příliš málo na to, abyste ho mohli milovat, a přesto vám schází tak bolestně, že skoro nemůžete dýchat?

Na tyto otázky neznala odpověď a nevěděla ani, jak přežije následujících patnáct minut. Když konečně došla k hrobu, zastavila se před jednoduchým betonovým obrubníkem a prohlédla si prostý kamenný náhrobek s jeho jménem, nenašla v sobě jedinou slzu. Za to, že měla vlhké tváře, vděčila výlučně dešti. Stála tam dlouho, mrzla a bezradně naslouchala větru.

„Díky,“ zašeptala nakonec chraplavě. „Díky, Kente Vargene.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PROLOG

ŠVÉDSKO, SOUČASNOST

1

2

PONDĚLÍ

ÚTERÝ

STŘEDA

ČTVRTEK

PÁTEK

SOBOTA

NEDĚLE

PONDĚLÍ

ÚTERÝ

STŘEDA

ČTVRTEK