Johan Theorin

Bitva o Salajak

Příběh o Jarmalandu

Originální název: Slaget om Salajak. Krönikan om Jarmaland

Vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden 2018

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Johan Theorin, 2018

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8779-6 (epub)

ISBN 978-80-243-8780-2 (mobi)

Válka není nový zážitek,

je to nový svět.

Gene Wolfe: Meč a citadela

Sever země, jaro 1363

Martina obklopoval černý les.

Měl při tom pocit, jako by seděl v hrobě.

Nad hlavou mu nesvítily hvězdy, jen měsíc, lesklý a kulatý jako jeho vojenská helmice. Kotouč bílého měsíce vypadal jako malý otvor nahoře v hrobu. Nebylo možné na něj dosáhnout.

Martin Skarp byl voják a strážil své druhy. V jeho oddílu jich bylo devět, on byl nejmladší. Všichni pocházeli z hradu na ostrově Frösön a všichni spali.

Martin v té tmě jediný bděl. Byl sám s nepřítelem.

Vittrům, horským démonům, se ve tmě líbilo. Martin to věděl. Z noci už ale mnoho nezbývalo. Tušil, že se blíží svítání. V lese jinak panovalo jaro: slunce svítilo a sníh už skoro roztál. Když šli vojáci na jih, slyšeli od rána do večera ptačí zpěv.

Jarní dny byly prosluněné, zato noci temné a studené.

Jako hrob.

Martin zakašlal. Dotkl se meče u opasku a ještě víc se zachumlal do svého vlněného pláště. Mnohem raději by seděl u ohniště.

Nebylo to ale možné. Odlesky ohně by brzo přilákaly nepřítele.

Martin byl na vittry připravený. Meč v pochvě měl naolejovaný, lehce by ho vytáhl. Jeho skupina by se na povel vzbudila. Vyslal ji sem hejtman z Frösönu, pan Georg Borsch. Dobře je vyzbrojil.

Vojáci byli v lese déle než týden. Drželi se daleko od cest. Přesunovali se tichými údolími, hustými jehličnatými lesy, jimiž se skrytě pohybují jen zvířata a psanci.

Martin věděl, že jsou v nich i vittrové – hledají potravu. Jedinou útěchou bylo, že s nimi byl hejtmanův zvěd Gabriel Grau. A také zvědův zvěd, malý Corl. Ti dva se nenápadně vydávali skrze divočinu po svých stezkách a vždycky se dříve nebo později objevili.

Martinovi vojáci na ně čekali, spali pod hustými smrky poblíž černého jezírka.

Jeden voják sebou ve tmě náhle trhnul. Byl to jejich nejlepší lučištník, Torkel Egg. Luk měl položený vedle sebe. Z jeho úst vyšel výkřik plný strachu:

„Neee…“

Martin se vymrštil a rychle zacpal Torkelovi ústa dlaní. Jeho křik utichl.

V jezírku cosi plesklo. Ryba.

Voják Torkel otevřel oči, ale Martin nechal dlaň ležet na jeho ústech a zašeptal:

„Spíš, Torkele Eggu?“ Voják přikývl.

„Budeš ještě křičet? Prozradíš nás!“

Voják zavrtěl hlavou. Martin pomalu zvedl ruku z jeho úst a zeptal se:

„O čem se ti zdálo, Torkele?“

„O mé rodině na jihu,“ zašeptal voják. „O mámě a o mých mladších bratrech…“

Martin si vzpomněl, že Torkel pochází z kraje Småland na jihu země. Do Jämtlandu přišel krátce předtím, než napadl první sníh. Torkel uměl dobře střílet z luku, ale o divočině nic nevěděl.

Martin se na něho podíval a pokračoval:

„Zdálo se ti i o nich, viď?“

„Viděl jsem je ve snu, vittry… Černé stíny… Pozřely mou rodinu.“

V jezírku opět něco pláclo. Tmou přiletěl zvuk píšťaly.

„To jsou naši zvědové,“ řekl Martin Torkelovi. „Vzbuď ostatní.“

Torkel vzal luk a opatrně se začal dotýkat ramen ostatních druhů. Vojáci se probudili a co nejtišeji vstali. Jejich vysoké kožené boty se potichu třely o jehličí, meče a luky a tiše rachotily.

Martin vešel mezi smrky. Asi třicet loktů před sebou uviděl lesklou hladinu jezírka. Také něco, co plave ke břehu.

Hlava se světlými vlasy, která v ústech drží píšťalu vyrobenou z kosti. Gabriel Grau, zvěd.

Voda v jezírku byla teď na jaře ledová. Gabriel přesto poklidně plaval k Martinovi. Mírně se při tom usmíval.

„Přátelé,“ zašeptal a vylezl z vody. „Tak jsme tady!“ Martinova ruka s mečem klesla.

„Vítejte zpátky, pane Gabrieli.“

Přestože v noci byla zima, Gabriel Grau měl na sobě jen tenké nohavice. Když si je ždímal, zvedl k vojákům své jasně modré oči.

„Spali jste dobře, pane Martine?“

„Vůbec ne, pane Gabrieli. Měli jsme se na pozoru…“

„To je správné. Já a tady Corl jsme se snažili něco vyzvědět.“

„Viděli jste nepřátele?“

Gabriel přikývl a uložil si píšťalu do torny z březové kůry, kterou nosil na zádech.

„Corl viděl stopy vittrů. U hory Grindaberget.“ Za Gabrielem zašustila tenká křídla.

Martin viděl, že se přes černou hladinu jezírka blíží něco štíhlého. Vypadalo to jako tenká vodní vážka, ale byl to elf.

Corl se pomalu blížil ke Gabrieli Grauovi, sklopil křídla a zlehka přistál na jeho rameni. Jeho tělo bylo v dokonalé rovnováze, držel se jako kočka na stromě.

Velké žluté oči malého elfa pomrkávaly ve tmě. Svist křídel utichl, měl je teď složená na zádech. Jeho ústa se na Martina široce usmála.

„Povede nás,“ řekl Gabriel.

Martin přikývl. Překvapilo ho, jak je Corl teď v noci neviditelný. Za denního světla byli elfové a víly jasně žlutí a blyštiví, jako by se v nich odrážely sluneční paprsky. Když slunce zapadlo, ztmavli. V noci z nich byly jen matné stíny.

Víly a elfové byli plaší, v noci i ve dne, drželi se stranou. Skoro nemluvili – šeptali si a používali řeč těla a podivné znaky.

Ale Gabriel Grau jim rozuměl. Zvedl elfa před sebe, Corl se protáhl a začal pohybovat křídly. Bylo zřejmé, že má co říct. Když to Corl vypověděl, Gabriel se podíval na Martina a na jeho vojáky.

Už se neusmíval.

„U Grindabergetu leží velký statek,“ řekl. „Je tam ticho a tma… ale Corl tvrdí, že je tam špatný vzduch. Prý je tam cítit krev.“

„Lidská, pane Gabrieli? Nebo krev vittrů?“ Gabriel podal Martinovi dva malé předměty.

„Tohle jsme našli kousek od toho statku.“

Martin viděl, že jsou to dvě malé hůlky. Rovné, hladké jako oblýskané větve. Leskly se přitom jako ryzí stříbro. Tušil, co to je: hůlky trollů.

Podal je Torkelu Eggovi:

„Dávej na ně pozor.“ Pak kývl na Gabriela. „Vydáme se tam. A setkáme se s nepřítelem.“

Když skupina došla ke Grindabergetu, úplněk se skrýval za mraky. Ačkoli se už blížilo svítání, mezi smrky byla stále tma.

Martin nechal uvázat koně ve skalní rozsedlině pod horou. Vojáci kromě toho uhasili pochodně. Martin nechtěl být vidět, a tak si přes hlavu přetáhl plášť.

Koně měl hlídat jen jeden voják.

„Počkej tady a hlídej,“ řekl Martin Torkelovi. „Dávej pozor na koně a na ty stříbrné hůlky.“

Vojáci se nenápadně vydali přes mechový porost za Martinem, Gabrielem a Corlem.

Zvěd zvedl ruku a ukázal:

„Tudy.“

Ležela před nimi široká cesta; vedla z Orsy. Martin viděl, že se za ní rozkládají tři kusy něčeho velkého, tmavého. Dřevěné domy.

V obytné budově byly všechny okenice zavřené. Martin neslyšel žádné zvuky. Mohlo to znamenat, že rodina klidně spí ve vyhřátých postelích, ale také to, že je statek po morové epidemii opuštěný.

Jenže skutečnost byla daleko strašlivější.

Když oddíl přešel cestu, Martin uviděl první tělo. Byl to starší muž, možná dědeček. Ležel u cesty s očima upřenýma na nebe. Byly bílé, zato krev na jeho šatech černá jako uhel.

Muž měl rozdrásané hrdlo. Noční košili na prsou roztrhanou na kusy. Možná ho ze spánku vytrhl neznámý zvuk ve tmě a on se šel se podívat ven, co to je.

Žádný z vojáků nemluvil. Martin rychle vedl skupinu přes brusinčí dál, mezi smrky.

Všichni teď drželi v rukou tasené meče.

„Potřebujeme dobré oči,“ zašeptal Martin zvědům. Gabriel přikývl a zvedl ruku, na níž mu seděl Corl.

Malý elf vzlétl do noci jako velká černá vosa. Martin viděl, jak prudce zabočil za dům. Potom vzlétl do patra. Jedna z okenic v patře byla otevřená. Corl k ní vyletěl.

Svist jeho křídel naráz utichl.

Elf byl v domě.

Martin zatajil dech, ruku s mečem v pohotovosti. Potom se zachvěla okenice a znovu se ozval svist křídel.

Po chvíli – Martin se zatím čtyřikrát nadechl – přistál Corl na Gabrielově rameni. Elf začal něco ukazovat, dával znamení.

Gabriel přikyvoval a nakonec zvedl oči k Martinovi.

„Jdeme pozdě.“

„Co se stalo?“ zeptal se Martin. „Co viděl v domě?“

„V patře visí těla,“ odpověděl Gabriel tiše. „Pět dětí, otec a matka. Na tomhle statku žila celá rodina… dokud nepřišli vittrové.“

Martin znovu zatajil dech. Byl čas zaútočit a útok měl vést on.

Začal rozdělovat oddíl a šeptal povely:

„Vy půjdete zezadu a vy zepředu… A vy tři půjdete se mnou ke stodole.“

V budově bylo seno. Vojáci se potichu rozmístili kolem obytného stavení. Martin mezitím zapálil pochodně a rozdal je vojákům. Pak se přikrčil u dřevěné stěny.

Na statku bylo stále ticho. Martin mávl rukou. Pochodně se zabořily do sena, vzplál oheň.

Martin a jeho vojáci začali couvat. Sledovali, jak plameny zachvacují patro.

„Nepřítel se nasytil,“ šeptal Martin. „Vittrové se večer dobře najedli a teď spí hlubokým spánkem… Ale my je vzbudíme.“

Plameny vzrostly, oheň v patře zářil a prskal.

Martin se ohlédl. Gabriela nikde neviděl – znovu se někam vytratil. Vojáci ale byli připravení, svírali tasené meče a jejich luky byly připravené střílet.

Martin už chtěl zavelet k útoku, když náhle ucítil, že se mu za zády něco pohybuje.

Větev smrku se zachvěla. Několik stromů se zakymácelo. Přitom nefoukal vítr. Něco tu nebylo v pořádku. Martin zaváhal, ale nakonec zvedl meč.

„Teď!“ vykřikl.

Nocí se téměř současně ozvalo mnoho výkřiků. Dveře a okenice domu se rozletěly – před ohněm z nich prchaly postavy. Na vojáky se řítily černé stíny.

„Střílejte!“ křikl Martin.

Vyletělo devět šípů a všechny zasáhly měkký cíl.

Postavy zařvaly a svalily se na záda.

Najednou všude zavládlo ticho. Ozýval se jen šepot.

Přicházel ze smrků za vojáky.

Martin směrem do těch míst máchl mečem.

„Jsou schovaní mezi stromy! Je to léčka!“

Stovky větví se zhouply. V záři ohně se zableskly ostré zuby.

Nepřátelé útočili ze všech stran.

„Zpátky!“ zavolal Martin a zahalil se do pláště. „Utíkejte! Všichni!“

Do chvíle, než se propadl do tmy, uslyšel dva zvuky: řehtání koně a Torkelův luk. Vystřeloval do tmy šíp za šípem.

ŽIVOT PO ČERNÉ SMRTI

Probuzení

Když se Ristin Vingbred probudila, viděla, že spala na kamenech, a pocítila hlad. Jídlo. Musí si sehnat něco k jídlu. Kolem téhle vitterské mahry je tma, ale ona cítí, že spala na mechu. Když usínala, byl silný a čerstvý. Teď je placatý a suchý.

Ristin leží na svém lůžku v Horní světnici. V nejvyšší části hradu vittrů. Na vrcholu hory Salajak.

Kolik měsíců spala? Ristin to neví.

Má ztuhlé tělo a je jí zima. Její kožené oblečení je suché a tvrdé. Bolí ji křídla a dala by si něco šťavnatého, masitého.

Zvedne hlavu a skřehotavým hlasem zazpívá otázku:

„Je tady někdo? Je někdo vzhůru?“

Otázka se odráží od stěn místnosti a vzápětí zaniká.

Nepřichází žádná odpověď.

Když předtím Ristin upadla do dřímoty, byla sytá. Hlad k ní pronikl ve spánku, skrze hluboký sníh. A nestále sílil. Jaké je roční období? Je venku pořád temná zima?

Není už jaro? Světlo? Ristin neví. Ale její vlasy jsou černé a husté. A drápy má jednou tak dlouhé, než když ulehla ve světnici.

Ristin se posadí. Pomalu, aby si neporanila hubené paže a nohy. A aby si nepoškrábala křídla na zádech.

V oblých zdech věže jsou okénka uzavřená kamennými okenicemi. Ristin vidí, jak jimi proniká bílé světlo. Bohyně Slunce se probudila a vznáší se vysoko na nebi.

To znamená, že je jaro. Do Salajaku přichází vždycky rychle, bez varování.

Vittrové spí v zimě v bezpečí svého hradu, který stojí na vrcholu hory. Údolí pod ní je plné sněhu, hradba obepínající hrad je pokrytá ledem. Hrozí tu laviny, lidé se proto raději od hradu drží dál.

Časně zjara, dřív než se probudí ostatní vittrové, se probouzejí válečníci. Vydají se směrem na jih. Jejich úkolem je sehnat první potravu. Čerstvou šťavnatou potravu pro celý hrad. Po jejich návratu se probouzí královská rodina. Pak je na počest bohyně Slunce a příchodu jara upořádána slavnostní hostina.

Vydala se už Stovka na cestu? Jsou už zpátky? Ristin se pokusí nastražit své špičaté uši. Slyší stejně dobře jako předtím, než usnula.

Slyší, jak ze střech hradu proudí a odkapává voda. Slyší, jak vysoko nad Salajakem zpívají ptáci.

Slyší také, jak dole v údolí skučí vítr.

Kolem věže se mísí mnoho zvuků, ale v ložnici je ticho. Ristin se zadívá k zaobleným stěnám. Na každém lůžku leží nehybný stín. Znamená to, že ona je první mahrou z královské gardy, která se probudila.

Začne tiše zpívat – chce, aby se probudil i její hlas. Aby zesílil.

Spala na kamenném lůžku, bolí ji tělo. Ve spánku měla křídla složená na zádech, teď je opatrně, zvolna roztahuje.

Křídla se zvedají ke stropu a tiše šustí.

Ristin ale ve tmě uslyší jiný zvuk: z vedlejšího lůžka jí odpovídá zpěvem něčí hlas.

Jejího ramene se dotkne hubená ruka s drápy.

„Má přítelkyně, je ti po spánku dobře?“

Je to mahra Cari. Ristin a ona spí vždycky co nejblíže u sebe.

Ristin jí přikryje ruku dlaní a zpívá s ní. Mahry vittrů umějí mluvit, ale raději zpívají. Když mluví, nezní to tak dobře jako jejich zpěv; připomíná to spíš skřehotání a kvákání.

Ristin si pomalu složí křídla a obrátí se ke Cari:

„Stovka je už venku?“

Cari přikývne. „Slyšela jsem je, když opouštěli hrad.“

„Tak to se za nimi musíme tajně vydat.“

Sto vitterských válečníků se musí vrátit s jídlem. S koši plnými čerstvé potravy.

Blázen na poli

„Vrahu! Jsi strýc a zároveň vrah!“

Slzavým údolím se nese chlapcův křik, stoupá k úbočí Hadího vrchu.

Slepice se kvůli tomu rozlétnou do stran a kůň Roskil přestane žvýkat seno.

„Mlč, ty darebáku!“ křičí jiný hlas. „Nikoho jsem nezabil. Ty budeš první!“

Jöran Egg šplhá po skále na temeni vrchu, ale ten křik ho zarazí.

„Zabil jsi otce!“ křičí Niklis.

Jöran otočí hlavu do údolí. Uslyší další výkřiky:

„Já tě roztrhnu, Niklisi! Vylil jsi mi víno!“

Ne, to nekřičí žádný troll, jen to tak skoro zní: rozčiluje se Stein, bratr Jöranovy matky. Právě se hádá s Niklisem, Jöranovým bratrem.

Ti dva se nesnášejí. Už od chvíle, co se Stein, který byl tehdy voják, vrátil z obléhání hradu Axvallu, zatímco jejich otec ne.

„Vrahu!“ zakřičí znovu Niklis. „Bodl jsi ho do zad! A sebral jsi mu pokladnici!“

Jöran z vrchu sleduje, jak strýc Stein těžkým krokem vchází na pole. Je mohutný, má široká ramena, potí se. V jedné ruce drží džbán s pampeliškovým vínem, ve druhé sekeru.

Stein. Bratři jsou s ním věčně v rozepři.

„Niklisi!“ zařve Stein. „Já tě přerazím, ty mizero!“

Jöran celý den s bratry vláčel pole a pak se vydal lézt na Hadí vrch. Slouží mu jako pozorovatelna, vyhlíží odtamtud Torkela. Jöran se snaží dostat na nejvyšší místo nad údolím, touží vidět, jak se jeho starší bratr vrací ze severu země. Potřebovali by ho tu. Torkel dokázal držet Steina na uzdě, ale pak ho to přestalo bavit a zatoužil po dobrodružství. Nyní už Steina nikdo nezastaví – strýc kráčí po poli, opilý a rozčilený.

„Ty zmetku! Ty paznehte!“

Kdykoli je Stein pod parou, má chuť zabíjet: usekává slepicím hlavy, hází kameny po ptácích, podřezává zajíce. Právě teď se chystá na svého synovce.

„Já tě zaorám do země, Niklisi!“ Stein ukazuje sekerou pod sebe. „Tady na tomhle místě!“

Náhle zakopne o brázdu. Džbán mu málem vyletí z ruky. Přesto křičí:

„Já tě zabiju, ty vřede!“

Jöran vidí, že Niklis stojí uprostřed pole. Bratr je stále připoutaný k bránám – lanem rodiny Eggových, nejkvalitnějším v celém Smålandu.

„To nezvládneš, strýčku!“ odpovídá Niklis. „Protože opilci nejsou schopni udeřit!“

„Drž zobák!“ vřeští Stein. Na poli se ozve další hlas:

„Strýčku, uklidni se!“

Tahle slova zavolal Samuel, starší bratr Jörana a Niklise. Samuelovi bude brzy osmnáct a vláčí brány, jenomže na to, by se postavil strýci, je moc hubený.

„Nebav se s vrahem našeho otce!“ křičí na něj Niklis.

„Bratře, my ale nevíme, jestli ho opravdu zabil,“ namítne Samuel.

Jöran se pohybuje pomalu, nechce, aby si ho někdo všiml. Stoupá po svahu směrem ke Králi.

Na otce si nepamatuje. Když se táta a Stein, oba sedláci, stali vojáky, byl ještě příliš malý. Strýc Stein zabíjel se zbraní v ruce a je dost možné, že ho za to stihl trest: měl tři děti, ale vzala mu je Černá smrt. Žena mu před třemi lety umřela na souchotiny. Jeho jedinou radostí je teď trhání pampelišek a výroba vína z nich.

Když pampelišky rozkvetou, naloží je do vody a nechá na slunci zkvasit. Pak do sebe lije džbánek za džbánkem. Pije na žal, chybí mu rodina. Pije a bručí. Potom spustí křik – jako teď.

„Teď něco uvidíš, Niklisi!“ ječí. „Ty bídáku!“

Jöran stoupá rychleji, je už na vrcholu Hadího vrchu.

Jsem zbabělec, pomyslí si o sobě. Jenže je mu teprve čtrnáct a v bitce by nic nezmohl. Proti rozzuřenému Steinovi nemá šanci, může se nanejvýš schovat. Dokáže ale lézt.

Z vrcholu Hadího vrchu je vidět k severu. Jöran vidí divoký les, ale ne Torkela.

Bratr Torkel je už od podzimu mimo domov. Odešel ze statku hledat štěstí na severu země. Tam, kde se těží železná ruda a stříbro.

Bylo mu devatenáct let a byl skoro stejně vysoký jako Stein. I on už měl toho opilce plné zuby.

„Klacku nevycválanej!“ řve strýc Stein. „Hnido!“ Jöran se opět zadívá do údolí.

Stein stále drží džbán i sekeru, zvedá je k obloze. Jöran z něj nespouští oči.

Jakou zbraň si asi Stein zvolí?

Připoután k bránám

„Buď zticha, vrahu!“ okřikne Niklis Steina. Niklis nemůže utéct. Je připoutaný u brán. Lano je silné, stejné, jaké se používalo na vikinských lodích. Spletl ho Stein a jeho bratři.

Pak se ozve Samuelův hlas:

„Mlč, strýčku. Nech nás mluvit!“

Niklis ví, že se Samuel chce stát rytířem. Před třemi lety projel Slzavým údolím rytíř se svým průvodem velmožů, zbrojnošů a psů. Rytíř byl v rudém a na štítě měl černého vlka. Samuel se od té doby chtěl stát rytířem, přestože pouhý kůň stojí nejméně čtyřicet marek.

Stein se nezastaví, ovšem Niklis se přesto usmívá. Možná už brzy zemře. Jako jeho otec. Otce sice zabili u hradu Axvallu, ale snad teď oslavuje s Vikingy ve Valhale.

„Zmetku mizerná!“ křičí Stein.

„Ožralo!“ zavolá Niklis.

Niklisovi v žilách bouří krev – horká vikinská krev, která se tou hádkou vzbudila.

Jeho ruce se drží brán, ale rád by svíral meč. Vikinský meč, který by ho osvobodil od pluhu a poté setnul Steinovi hlavu.

Jenže on nemá zbraň, ani obyčejný nůž.

Samuel také ne. Bratr se postaví před Niklise, chce ho chránit, ale Stein se nezastaví.

„Uhni, ty smrkáči!“ Samuel zvedne hlavu:

„Neuhnu, strýčku.“

„Říkám ti, zmiz!“ vřeští Stein.

Na poslední chvíli použije jinou zbraň. Nemáchne sekerou, ale džbánem.

Samuel se pokusí uhnout, ovšem nestihne to. Ozve se tlumený úder.

Džbán uhodí Samuela do čela. Samuel se kácí dozadu a dopadne do brázdy.

Stein se dál valí vpřed.

„Tak,“ říká a v ruce drží už jen sekeru. „A teď uvidíš, ty lotře!“

Niklis se snaží zavřít oči, ale ne proto, že by se bál smrti. Nechce se zblízka podívat do Steinova obličeje. Ze všech ošklivých tváří v celé zemi je tahle ta nejohyzdnější.

„Skloň hlavu, spratku!“

Stein je tak blízko, že Niklise udeří do tváře jeho dech, který je cítit vínem.

Až teď – teď se Niklisovi podaří rozvázat lano. Je volný a křičí:

„Jdi se bodnout, ochlasto!“

Pak se rozběhne přes pole. Zachránil se.

Ví ale jedno: letos na jaře dojde mezi ním a vrahem Steinem k souboji, k poslední bitce. Jeden možná zabije toho druhého.

Kam teď poběží? Na severu se zvedá Hadí vrch. Niklis vidí, že nahoře někdo je. Jeho mladší bratr Jöran se pevně drží skalního bloku, kterému říkají Král.

Niklis si raději zvolí Runový vrch. Na něm stojí jiný kámen. Kámen, který má na přední straně vlnícího se hada. Vztyčil ho tam jeho předek, Viking Orm Egg.

„Stůj, ty zloději!“ křičí mu za zády Stein.

Niklise dělí od Runového vrchu jen strouha, v níž bublá voda vytékající z roztátého sněhu. Niklis se odrazí a skočí – jenže ve skoku ho něco popadne za nohu. Niklis se podívá pod sebe – noha se mu zaklesla do kořene – a spadne.

Rovnou do vody.

Přestože rychle vyskočí na nohy, vidí, že má Steina opět v patách. Velký vřeštící stín.

„Já ti zavřu hubu!“

Niklis zavře oči. Brzy budu ve Valhale, pomyslí si. Cosi nad ním zasviští, ale není to sekera. Nic se nestane. Otevře oči.

Stein stojí na místě, sekeru už nedrží, vypadla mu z ruky. Překvapeně mžiká očima.

„Ááááh,“ vyklouzne mu z úst.

Niklis vidí, že ze Steinovy levé nohy trčí šíp. Je zakrvácený, prošel stehnem.

„Ááááh,“ zavzdychá znovu Stein a spadne na stranu. Niklis sice zůstane ležet ve strouze, ale současně zvedne oči k Runovému vrchu.

Kdo to střílí?

U runového kamene stojí temná postava. Na hlavě má kápi a v ruce svírá luk.

Na Krále

Samuel sní o rytířích. Niklisovi se zdá o Vikinzích.

Jöran sní jen o lezení po skalách.

O tom, že stoupá k nebi. Pryč od sporů a hádek. Z vrcholu Hadího vrchu vidí, jak se na severu rozprostírají dubové lesy. Připomínají zelené moře, v němž se mohou skrývat trollové a velcí hadi. Nikde není vidět žádného člověka. Jeho bratr Torkel se nevrátil.

„Zmetku! Smrade! Záprdku!“

Jöran slyšel výkřiky a viděl, jak Stein srazil Samuela i jak Niklis utekl. Běžel směrem k Runovému vrchu. Jöran ale nijak nezasáhne, šplhá dál.

Králova tvář je suchá a hrbolatá, porostlá mechem. Je velmi stará. Jöranovi vyprávěl dědeček, že tento kámen sem hodili dva obři v době, kdy v kraji ještě nežili lidé.

Obři tehdy bojovali s ohromným hadem a kámen byla jejich jediná zbraň.

Had se připlazil dubovým lesem. Možná se sem dostal z konce světa. Buď jak buď, byl bílý. Padesát loktů dlouhý, skoro jako Midgårdský had. Když se plazil lesem, stromy padaly na stranu jako stébla trávy.

Obři stáli bez hnutí na místě a vyčkávali.

Něco ale společnou silou drželi. Něco velkého, podlouhlého. Kamenný blok. Zvedli ho nad hlavu a mrštili směrem k hadovi. Kámen nejprve letěl vzhůru k nebi. Byl tak velký, že se setmělo.

Pak začal padat dolů, na hada. Dopadl na jeho týl. Had se začal kroutit, bojoval o život a nakonec pošel.

Obři odešli oslavovat. Bílé tělo tam nechali ležet, i kamenný blok, který ležel na jeho zádech.

Tohle všechno vypravoval dědeček.

Hadí tělo se změnilo v hlínu a štěrk, ale obrovský kámen tady zůstal. Na nejvyšším místě Hadího vrchu. Vítr ho ohladil tak, že vypadá jako hlava, která je stejně vznešená jako král Magnus.

A Jöran vyšplhá až úplně nahoru. Právě dnes! Zrovna slyší další výkřiky z údolí. Je to hlas jejich matky; přiběhla na pole.

„Steine! Bratře, buď tak hodný… Nech toho!“

Jöran šplhá dál. Natáhne se, přitáhne a povyleze o kousek výš. Palec za palcem.

Král je patnáct stop vysoký, možná dokonce o něco víc. Při pohledu z dálky se zdá, že jeho stěny jsou zcela hladké.

Ale i na hladké skále je možné se zachytit, jsou na ní malé praskliny a výstupky. Na Krále je možné vylézt a Jöran to právě nyní dělá.

Prvních deset stop mu jde snadno. Torkel mu loni v létě ukázal, kudy by měl postupovat. Po deseti stopách ale Jöran zatím vždycky spadl dolů. Býval to tvrdý dopad, ale zas ne tak hrozný: na jaře roste na Hadím vrchu měkká tráva. Nikdy si nic nezlomil.

Stěny Krále jsou trochu šikmé, směrem odspodu nahoru se rozšiřují. Jöran se nemůže na kámen přitisknout stejně, jako když leze po kmeni stromu. Ale jeho prsty jsou letos silnější. Udrží se. Nohy mu volně visí, ale nepustí se. Je už blízko vrcholu, je připravený na to, jak se naposled přitáhne a bude tam.

Má jen jeden pokus. Po práci na poli je unavený. Dnes večer může dosáhnout vrcholu Krále jen jednou, pak už na to nebude mít sílu.

Snaží se najít nějaký vhodný výstupek. Nakonec jeden najde a zachytí se o něj alespoň palcem. Odstraní kousek mechu, aby se mohl lépe chytit Králova čela, a povytáhne se. Po všech předchozích pokusech už zná většinu prohlubní a nerovností. Dokáže se horní polovinou těla posunout přes Královo čelo a dostat se ještě blíž k vrcholu.

Z pole sem doléhají další výkřiky matky a Steina. Jöran se dolů nedívá. Nemůže, myslí jen na lezení. Už je skoro nahoře.

Nadechne se, natočí kyčli a vymrští pravou nohu nad okraj vrcholu. Po zádech mu stéká pot. Je tak blízko, zbývá už jen kousíček…

Horní polovinou těla se překulí nahoru a vytáhne za sebou nohy. Je nahoře!

Vydechne si. Konečky prstů mu sice krvácejí a ruce ho bolí, ale to nic, vždyť zdolal vrchol Krále. Poprvé v životě. Podaří se mu postavit se a zadívat se k severu – stejně jako tenkrát ti dva obři –, k hustému dubovému lesu. Poté co se jím plazil had, znovu zarostl stromy. Les je krajina, jíž nevedou žádné cesty.

Na jihu lze na obzoru zahlédnout nejbližší vesnici, Kolycke, a kostelní věž. Bratři Eggové chodí do Kolycke s matkou a se Steinem každou neděli, aby si poslechli farářovo kázání a dozvěděli se novinky ze světa, pokud jsou nějaké.

Jöran znovu pohlédne ke statku.

Mezitím, co dosáhl vrcholu Krále, se tam dole mnohé změnilo – k horšímu. Niklis spadl u strouhy. Stein se nad něj postavil se sekerou.

Jöran to všechno vidí, ale nemůže nijak zasáhnout.

Na Runovém vrchu, u starého runového kamene, stojí postava ve tmavém oblečení. V ruce drží luk, z něhož právě vyletěl šíp.

Stein vykřikne. Jöran vidí, že ho šíp zasáhl do nohy. Začne ukazovat na Runový vrch a zavolá:

„Matko! Bratr Torkel se vrátil! Střílí!“

Torkelův návrat

Niklis se zvedne ze strouhy. Slyší vzrušené hlasy a vidí, že Jöran stojí ve vzpřímeném postoji na Hadím vrchu. Na Králi.

Niklis se vždycky jeho pokusům zdolat Krále smál, ale Jöran to nakonec dokázal. Teď tam nahoře ukazuje a vykřikuje: „Torkel! Torkel se vrátil!“

Současně je slyšet nářek.

„Aaau…“ Je to Stein. Už neřve. Napůl leží před Niklisem a dívá se na šíp, který mu vězí ve stehně. V obličeji jej bílý jako stěna.

„To přežiješ, strýčku,“ říká Niklis.

Vidí, že šíp projel okrajem stehna; železný hrot nezasáhl kost.

Niklis se znovu zadívá k vrcholu Runového vrchu, k muži s lukem. Ten už ale nestojí vzpřímeně. Klesl na kolena.

Je to Torkel? Nejstarší bratr, který se na podzim, když byla úroda sklizena, vydal na cestu?

Niklis odchází od strouhy a od šíleného Steina a stoupá po Runovému vrchu ke kameni, který tam byl vztyčen na památku Vikinga Orma. Orm Egg je prapředek Niklisova dědečka, otce jeho matky. Tak jim to dědeček vyprávěl, když byli malí. Znal jména všech Eggových, kteří kdy žili v údolí.

Člověk musí znát svůj rod a svou půdu, říkal dědeček.

Náš statek je dědičný. Pokud bychom nebyli schopni doložit, že půdu v Slzavém údolí vlastníme od pradávna, mohlo by se stát, že o ni přijdeme.

Dědeček vypravoval, že Orm Egg byl Viking. Jeden z posledních Vikingů v zemi, možná úplně poslední, který se plavil na vlastní vikinské lodi. Ta při poslední plavbě zmizela i s celou posádkou. Orm byl tehdy starý, plavil se podél norských břehů a hledal, kde končí svět. Pak už ho nikdo nespatřil.

Možná ho spolkl jezerní had, říkával dědeček. Anebo s lodí sklouzl do propasti na konci světa.

Ormovi synové vztyčili na jeho památku kámen – ten, který nyní stojí na vrcholu Runového vrchu. Je štíhlý a vysoký a na dlouhém hadím těle jsou vyryté runy: jméno Orm neboli Had.

Niklis si jako malý hada prohlížel a ptal se:

„Dědečku, tohle je ten had, který spolkl Orma?“

Ne, tohle je Midgårdský had, odpovídal děd. Ten, který spí pod zemí.

Když se Niklis s bratry plahočí na poli v údolí, často se směrem k tomu kameni zadívá. Touží být jako Vikingové. Chtěl by mít vlastní meč.

Niklis je nyní už na půl cesty ke kameni. Vidí, že u Ormova kamene klečí v předklonu voják. Pěšák, jemuž obličej zakrývá kápě.

„Torkele? Jsi to ty, bratře?“ Pokud je to opravdu Torkel, pak se změnil. Zhubl. Zdá se, že je nemocný.

Postava má tmavý plášť a na hlavě tkanou kápi. Obojí je pocákané a zaprášené. Pod nimi je vidět vojenský kabátec, který má na prsou velké skvrny. Jen luk, který má muž v ruce, vypadá jako nový. Leskne se ve večerním slunci. Kůň, který stojí za ním, unaveně zařehtá. Je zpocený a zcela vysílený.

Z kápě se nakonec ozve hlas:

„Moc ses nezměnil, Niklisi. Jen jsi trochu povyrostl…“ Přestože je ten hlas slabý a chraptivý, Niklis ho poznává.

„Torkele!“

Torkel si pomalu sundá kápi a povstane. Jeho dohola ostříhaná hlava je světlá a leskne se potem.

„Nemáš trochu vody?“ Niklis zavrtí hlavou.

„Ale v údolí je pořád studna, Torkele.“ Torkel se na něho podívá.

„Jsou tam vittrové?“

„Koho tím myslíš, bratře?“

„Ty zatracené trolly.“

Niklis udělá dva kroky vpřed a zavrtí hlavou.

„Žádní vittrové tu nejsou, Torkele. Jen lidé… Tvoje rodina, vzpomínáš?“

Torkel se na něho zadívá a pozvolna přimhouří oči.

„Žádní démoni…,“ šeptá.

„Niklisi!“ zavolá za nimi nějaký hlas.

Stoupá sem za nimi Samuel. Dívá se na muže s lukem.

„Jsi to ty, Torkele?“

Torkel mu neodpoví. Ruka s lukem mu klesne, klíží se mu oči.

„Démoni…,“ říká nezřetelně. „Všude samé nestvůry.“

Odmlčí se a znovu klesne na kolena, jako by se chtěl modlit. Vtom Niklis zatají dech.

„Bratře!“ vykřikne.

Vidí, že Torkel má celá záda rozdrásaná. Jeho plášť i košile jsou nasáklé krví, která vytekla z hlubokých ran. Z drápanců.

Samuel už je u nich, sotva popadá dech.

„Kdo ti to udělal, bratře?“

„Démoni na severu…“

Niklis sleduje Torkelovu ruku, která šátrá a hledá kožený ranec. Pomalu ho otevírá.

„Podařilo se mi před nimi ujet… a tohle jsem jim sebral.“

Vytáhne z rance dvě zvláštní hůlky. Jsou skoro deset palců dlouhé. Vypadají jako kovové. Není to stříbro?

Niklis je zvedne ze země. Slyší, jak si Torkel mumlá:

„Jsou všude kolem nás… Lidojedi. V lese… Všude…“

Vysoko nad horou

Ristin a Cari sedí vedle sebe v hradní věži. Nehýbou se a jsou vyhládlé.

Ristin si pohrává se svými čtyřmi kuličkami, které nejsou větší než zralé maliny, zato jsou tvrdé a těžké.

„Už jsi mluvila se svými?“ ptá se Cari, která sedí za jejími zády.

Ristin zavrtí hlavou. Ví, o čem Cari mluví: kuličky poslouchají. Bohyně Hel je darovala vittrům společně se čtyřmi hůlkami bohyně Slunce, které nosí princ Dhor stále u sebe, aby s jejich pomocí mohl vzbudit jaro. Kuličky se dědí mezi mahrami. Ristin je zdědila po své matce, která se před čtyřmi lety na konci zimy neprobudila ze zimního spánku. Ristin si pohrává s kuličkami v malé dlani a tiše zpívá.

Slyší, že ostatní mahry kolem nich se posadily na svých postelích.

Do ložnice se dere silné světlo – Katje a další mahry začnou otevírat silné okenice ve věži. Spolu se světlem dovnitř vniká i vůně hor: voda a byliny. Katje začne zpívat píseň, kterou mají společně přivítat jaro.

Cari a Ristin vstanou s ostatními. Pomalu stoupají po schodech na vrchol věže, který se nachází nad ložnicí. Ven, na jarní vzduch, k jasnému obličeji Slunce.

Pod hradem se otevírá údolí. Sníh se v něm udržel už jen na několika místech. Třicet vitterských mahr se nadechne a dají se do zpěvu písně určené jaru. Slunci, které je vzbudilo.

Všechny mahry se pak obrátí směrem k severu, k propasti, která se jmenuje Jarmaland. Začnou křičet, je to bojovná píseň, zdraví tak Hel, bohyni podsvětí. Tu, která v noci stoupá z hlubin a má mrtvolně bílý obličej.

Ristin zahlédne pod hradem okraje Jarmalandu, připomínají velký okraj ledu. Za ledem jsou už jen mlhové mraky.

Jarmaland. Svět tvořený skalisky a temnotou. Tam žijí strašliví pukové a životu nebezpeční havrouni.

Vittrové odtamtud také kdysi přišli. Říká se, že opustili Hel toho rána, kdy se zrodil svět. Vitterské mahry z propasti vyletěly, bezkřídlí vittrové z ní vyšplhali. Dostali se ven, na světlo, postavili si hrad Salajak a k Hel se už nikdy nevrátili.

Zpěv kolem Ristin náhle utichne.

Všechny mahry zvednou hlavy. Na hradbě se ozývá jásot.

„Buďte zticha!“ zazpívá Katje.

Žádná ji ale neposlechne. Všechny se shromažďují u okraje věže a dívají se dolů, na svah pod hradem. Ristin, která stojí vedle Cari, také.

Slunce se začalo sklánět za holé hory. Jižně od hradu, hluboko v údolí, se pohybují stíny. Ristin vidí, že je to dlouhý zástup vittrů. A nesou kořist!

Stovka vyhladovělých válečníků se vrací domů po dlouhé jarní cestě do říše lidí a na zádech nesou velké koše upletené z březové kůry.

Ristin vidí, že skupinu vede vysoká mladá vittra, princezna Yate se stříbrnou helmicí na hlavě. Také ona má koš, ale kráčí pomalu a unaveně. Zástup bojovníků jde za ní.

Ristin je pomalu počítá a dojde k číslu osmdesát. Dvacet válečníků chybí. Zemřeli? Padli do zajetí? Někoho nesou uprostřed zástupu na nosítkách. Je to Yatin bratr, princ Dhor. Oba jsou děti bratra krále Yzila a zároveň jediní vittrové z královského rodu, které je možné na hradě zahlédnout. Nosič hůlek tedy leží na nosítkách. Princ Dhor má důležitý úkol: nosí u sebe Heliny hůlky, které probouzejí jaro. Co je s ním? Je nemocný?

Vojáci stoupají k Salajaku po dvou různých cestách.

Nakonec dojdou až k hradu, na vrchol hory.

Válečníci mávají směrem k hradu. Vykřikují. Jejich vítězný jásot je ale unavený.

Z úst Katje zazní povel, aby se mahry seskupily na velké věži. Tam pak zvednou ruce a roztáhnout křídla – je to pozdrav válečníkům, znamení toho, že jsou tu v bezpečí. Otevře se tunel pod hradbami. Válečníci do něho vejdou a ocitnou se na nádvoří. V náručí drží koše s potravou.

Jídlo. Konečně!

Ristin zvedá křídla, jak nejvýš může, nejraději by se odrazila a vzlétla z věže. Večer se na jejich hradě bude konat večeře, při níž bude podávána spousta šťavnatého jídla.

Přes pole

„Bratře, už jdu!“

Jöran běží přes černé pole. Je už dole, ale pozdě, přišel o celou hádku.

Nejprve se rozběhne za Samuelem. Matka pospíchala za bratrem, kterého zasáhl šíp. Samuel dál míří k Runovému vrchu.

„Samueli?“ vykřikne Jöran. „Jsi v pořádku?“

Samuel tiše přikývne. Na čele si drží ruku, pod níž se mu klube boule.

Jöran ho předběhne a pospíchá k runovému kameni.

Rychle zdolá kamenitou stráň.

„Niklisi? Niklisi!“ Tichý hlas mu odpoví:

„Tady jsem! Je tu i Torkel.“

Niklis stojí na vrcholu kopce. Je bledý, ale nemá žádné zranění. V ruce drží dvě zvláštní stříbrné hůlky.

„Je to opravdu on?“ ptá se Jöran. „Opravdu?“ Niklis zachmuřeně přikývne.

„Ano, Torkel se vrátil… ale je těžce poraněný.“ Jöran zahlédne za Niklisem svého nejstaršího bratra, jeho zkrvavené tělo u runového kamene.

„Zavolej sem matku,“ říká Samuel. Jöran se otočí a zavolá směrem do údolí:

„Matko! Pojď sem, rychle! Torkel potřebuje pomoc!“ Matka se zvedne, ale zůstane stát u Steina. Má zamračené oči. Takhle zamračená bývá vždycky, pomyslí si Jöran, vždycky je připravená na nejhorší.

„Je nemocný?“ zavolá na něho matka. „Má na kůži černé vředy? Nebo rány, jaké mají malomocní?“

Samuel zavrtí hlavou.

„Ale je zraněný, vážně zraněný.“

Matka přikývne a začne stoupat po úbočí Runového vrchu.

Jöran jí pomůže dojít k runovému kameni, kde čeká Niklis a kde stále leží Torkel. Ten zvedne hlavu, lesklou potem.

„Matko,“ řekne tichým hlasem. „Poznáváš mě?“

Matka přikývne a skloní se k němu. Přiloží mu na čelo dlaň.

„Kde jsi byl, Torkele? Co se stalo na severu?“

„Utekl jsem… během útoku,“ mumlá Torkel. „Zradil jsem své druhy.“

Pak mu klesne hlava.

Nová hrozba

„Torkel se určitě uzdraví,“ říká Jöran u runového kamene. Niklis ale vrtí hlavou.

„Je to vážné… Tys neviděl ty jeho rány?“ Jöran mlčky přikyvuje.

„Zdá se pravděpodobnější, že to přežije jen Stein,“ mumlá Niklis.

Slzavému údolí vládne ticho a klid. Matka a Samuel odjeli s oběma poraněnými muži. Naložili je na káru a odvezli na jih, do kláštera, který stojí poblíž Eksjö.

Jöran a Niklis se pomalu vracejí na statek.

„Vypadalo to jako drápance,“ říká Jöran.

„Ano. Nebo kousance.“ Niklis uchopí obě hůlky.

„Torkel u sebe neměl meč… Zato tohle mu vypadlo z rance.“

„Myslíš, že jsou stříbrné?“ ptá se Jöran.

„Nevím. Mohly by to být hůlky trollů. Vittrů.“ Niklis dál prohledává Torkelův ranec.

„Podívej!“ vykřikne.

Zcela vespod leží několik mincí. Osm stříbrňáků.

„Dáme je matce,“ říká Jöran a přejde ke kamnům, na kterých se vaří zelňačka.

Matka a Samuel se vrátí s károu až po půlnoci. Strýce Steina i Torkela nechali v klášteře.

„Stein tam zůstane nejmíň tři dny,“ vysvětluje matka.

„Šíp pronikl hluboko.“ Niklis si vydechne.

„To je dobře.“

Matka se na něj zadívá se zlostí v očích.

„Ano, je to dobře!“ stojí si za svým Niklis. „V údolí teď bude klid, žádné hádky. Uleví se mi. Mám se za to stydět?“

Matka zavrtí hlavou.

„Můj bratr se změnil, nikdo ho teď nemůže vystát.“

„Je vzteklý jako pes,“ přisadí si Samuel.

„To kvůli tomu, co spáchal,“ dodá Niklis. „Zabil našeho otce u Axvallu, to oba víme. Ty také, matko… Ty to víš!“

„Je to už deset let,“ řekne matka. „Nikdo neví, co se tam tenkrát stalo.“

„Stein to ví!“ namítne Niklis. „Vrátil se domů a přinesl si stříbro a mince, zatímco náš otec zůstal ležet v hradním příkopu.“

Jöran se zadívá na matku.

„Co říkali mniši na Torkelova zranění?“ Matka chvíli mlčí a pak řekne:

„Musíme se za vašeho bratra modlit… Rány jsou hluboké.“

„Jsou od meče?“ ptá se Niklis. Matka zavrtí hlavou.

„Mniši říkají, že je pokousaný. Takové kousance prý ještě nikdy neviděli… Byla to horda nějakých dravců.“

Kousance od vittrů, pomyslí si Niklis.

Ve vzduchu se vznáší nová hrozba. Týká se nejen Steina, ale také vittrů.

Samuel s Niklisem ve dne pokračují v orání pole, Jöran mezitím splétá nové provazy a lana. Večery ale vypadají zcela jinak. Jöran se jako obvykle ve volném čase snaží zdolat vrchol Krále. Niklis a Samuel už nemají na hry čas. Často postávají na konci údolí a pozorně se dívají k lesu na severu, k velkým dubům a hustým křovinám.

Bratři přemýšlejí o Torkelovi. A o stříbrných hůlkách, které přinesl.

Niklis dal jednu z nich Samuelovi a druhou si nechal. Je úplně hladká, bez jakýchkoli prasklinek. Je také podivně vlažná – ani horká, ani studená.

„Jsou to vitterské hůlky,“ říká Niklis. „To znamená, že Torkel narazil na vittry.“

„Ano, na severu… Vždyť o tom sám mluvil,“ dodá Samuel.

Bratři stále upírají oči k lesu. Je temný a rozpíná se mnoho mil daleko, až k břehům jezera Vättern.

„Škoda že nejsme Vikingové,“ povzdechne si Niklis.

„Ti se vittrů nebáli.“

„Čas Vikingů je nenávratně pryč,“ řekne Samuel.

„Nastala doba rytířů.“

„Ale ne v Slzavém údolí,“ namítne Niklis. „Tady žijeme jen my.“

V lese cosi zapraská. Bratři začnou pomalu couvat.

Niklis ví, že budou potřebovat zbraně.

Klid v domě

Stein se vrací z kláštera, ale mezitím uběhne skoro týden. Jednou pozdě večer doklopýtá na dvůr a ztěžka usedne k dubovému stolu. Samuel sedí ve stodole a splétá lano, všichni ostatní sedí strnule u stolu.

„Chci, aby tu byl klid,“ říká Stein tiše. Je bledý a střízlivý, jeho oči se ale mají na pozoru.

„Klid,“ zopakuje matka a nalije polévku.

Stein přikývne a pustí se do jídla. U stolu vládne hrobové ticho. Niklis se nakonec zvedne a odejde.

„Jörane,“ řekne matka. „Běž za bratrem.“

Když Jöran vyjde ven, vidí, že bratr stoupá po Runovém vrchu. Niklis se pak postaví k runovému kameni a zadívá se na zapadající slunce.

„Stein se brzy znovu opije a dřív nebo později mě zabije,“ pronese potichu. „Jestli nebudu rychlejší než on…“

„Dokázal bys ho zabít?“ zeptá se Jöran tiše. Niklis mu věnuje chladný pohled.

„Až to udělám, můžeš se schovat,“ říká a hodí hlavou k Hadímu vrchu. „Vylézt na Krále a schovat se tam.“

Jöran už nic neřekne. Má jediné přání: aby se Torkel vrátil domů. Budou pak čtyři. Čtyři bratři, kteří jsou dohromady silnější než Stein.

Jenže Torkel se nevrátí. Mniši o dva dny později vzkážou matce a Samuelovi, aby se dostavili do kláštera. Když se pak oba vracejí domů, jdou těžkým krokem.

„Torkel už se neprobudil,“ vysvětlí Samuel potichu.

„Měl příliš mnoho ran… Čeká ho věčný odpočinek.“

„Mír jeho duši,“ řekne Stein. „A co kůň? Vrátí nám ho?“ Samuel se na něho zadívá unavenýma očima.

„Mniši si ho nechali, uhradí se tak náklady, které měli při péči o Torkela.“

Na statku se rozhostí ticho. Jöran sklopí oči ke stolu.

Jen Stein zvedne pohár a napije se.

Víno je čerstvé, přinesl si je ze stodoly. Zdá se, že už je mu lépe.

„Připijme na mého synovce,“ říká. „Na jeho nesmrtelnou duši!“

Nikdo si s ním nepřipije. Jöran si setře z oka slzu. Všude je ticho, ale Stein je naruší:

„Dnes jsem se zastavil u sousedů. Vědí, co se stalo Torkelovi. Leccos se tam povídá…“

„O čem?“ zeptá se Samuel.

„O démonech ze severu,“ odpoví Stein. „Lidé vídají kolem statků stíny a přízraky… a vittry.“

Všichni u stolu stále mlčí.

„Dřív se jim říkalo trollové,“ vysvětluje Stein. „Jeden pacholek, kterého jsem znal, viděl takové zamlada u Ombergu. Trollové stáli na místě a máchali hůlkami, asi čarovali…“

„Říkáš hůlkami, strýčku?“ zeptá se Niklis. „Takovými?“ Vyndá stříbrné hůlky, které mu zůstaly po Torkelovi. Položí je na stůl. Stein z nich nemůže spustit oči.

„Kdes je vzal?“

„Našel jsem je,“ odpoví Niklis. „Jsou to hůlky vittrů?“ Stein přikyvuje a lačně se na ně dívá.

„Vypadají tak… Jsou ze stříbra, které trollové dolují v severních horách. Ocel nesnášejí, zato stříbro milují. Tak mi to tenkrát tvrdil ten pacholek.“

Stein natáhne ruku a chce si hůlky vzít, ale Niklis si je rychle strčí do kapsy.

„Když ty trolly viděl, mluvil s nimi?“ zeptá se Jöran.

„Ne. Skrýval se… Trollové přece lidi rádi.“ Jöran se zarazí – slyšel dobře?

„Vittrové nás mají rádi? Proč, strýčku?“

Stein pozvedne pohár s vínem a zadívá se na Jörana zachmuřeně.

„Mají rádi naše maso,“ odpoví. „Lidské maso je pro ně lahůdka.“

Za Šibeničním pahorkem

„Měli bychom se taky stát vojáky,“ nadhodí Samuel.

„Budeme mít peníze. A pokoj od Steina.“ Niklis přikyvuje.

„A pomstíme Torkela.“

Jejich nejstarší bratr byl před sedmi dny pohřben na hřbitově v Kolycke. Teď už možná oslavuje ve Valhale, napadá Niklise. Sedí u dlouhého stolu s ostatními Vikingy, se zbraní v ruce.

Niklis nemá žádnou zbraň.

Pokoušel se cvičit s Torkelovým lukem, jenže ten má příliš napjatou tětivu. Nepodařilo se mu z něj vystřelit jediný šíp. Nemá pro střílení takové vlohy, jaké měl Torkel.

Je polovina května. Dny jsou čím dál teplejší. Rozkvétá čím dál víc pampelišek a strýc Stein si ve stodole vyrábí další víno.

Niklis a Samuel se mu večer vyhýbají. Raději se jdou projít mezi duby do Severního lesa, k jezírkům, do nichž si v létě chodívají zaplavat. Mají tam nastražené pasti na bělokury a na kosy. Udělali si také dlouhé dřevěné meče a zkoušejí s nimi bojovat – sekat a odrážet údery.

Dnes večer ale především sledují, co se děje v okolí. Niklisovi se zdá, že na severu vládne klid. Přesto se pohybuje tiše a obezřetně. Les je hustý a tmavý, roste v něm mnoho velkých dubů.

V dálce něco zapraská. Co to bylo? Bělokur, nebo některý z vittrů? Niklis by tak rád měl ocelový meč!

„Pojď,“ řekne.

Leze na travnatý pahorek nedaleko stezky a Samuel ho následuje. Les se, kam až oko dohlédne, vlní jako zelené moře.

„Severní kraj,“ poznamená Samuel a Niklis přikývne.

„Tam se skrývají. Ti, kteří zabili Torkela.“

Niklis se dívá do dálky, ale za lesem nevidí žádné hory.

„Cesta tam je daleká,“ namítne Samuel. „A kdo by si nás najal jako vojáky?“

„Král a jeho velmoži,“ odpoví Niklis.

Oba vědí, že sedláci, kteří se stanou královými vojáky, nemusejí platit daň ze své úrody.

„V Eksjö jsou královi lidé, kteří vojáky přijímají do služby,“ zmíní se Samuel. „Torkel tam na podzim jel.“

„Vydáme se v jeho stopách, co říkáš?“

„V pátek se tam koná trh,“ řekne Samuel. „Zajdeme tam s lany a provazy.“

Když pak přijde pátek a Niklis se Samuelem se vydají do Eksjö, poprvé v životě uvidí trolla. Vittra bez známek života visí na oprátce – na šibenici.

Bratři šli pešky, nemají koně, vážili dlouhou cestu ze Slzavého údolí. Cestou míjeli statky, které jsou po Černé smrti stále liduprázdné. Když se tu před dvanácti lety šířil mor, byl Niklis ještě hodně malý. Na epidemii si nepamatuje. Prázdné domy a hroby tu ale zůstaly.

Dojdou až na okraj města. K pahorku se šibenicí.

Visí na ní nějaké tělo. Když se k ní bratři blíží, vidí, že se kolem ní shlukují lidé. Mladí i staří se tu cestou na trh v Eksjö zastavují a visící tělo si prohlížejí.

Bratři okamžik váhají, ale nakonec se jdou také podívat. Niklis si v první chvíli myslel, že na šibenici visí člověk. Urození mužové, kteří byli odsouzeni k smrti, mají právo být popraveni a pohřbeni, obyčejní zloději bývají jen pověšeni.

„Ukradl něco?“ zeptá se Niklis.

Starý muž, který stojí vedle bratrů, zavrtí hlavou.

„Je to troll! Chytili jsme ho u Hemvidakully a přivezli sem!“

„Viděli jste, že by někoho… jedl?“ zajímá se Samuel.

„To ne,“ odpoví stařec. „Schovával se v lese.“

Niklis a Samuel si zblízka prohlížejí visící tělo. Vittra má zavřené oči a otevřená ústa. Nemá tak velké a ostré zuby, jak Niklis očekával.

„Myslíš, že má na svědomí Torkela?“ ptá se Samuel tiše.

„Je to možné,“ odpoví Niklis. „Krev na zubech ale nemá.“

Obličej vittry oklovaly vrány, na Niklise se zubí jen malá lebka. Je skoro stejná jako lidská.

Bratři se ještě chvíli dívají na visící postavu a pak pokračují v cestě do středu města. Kolem palisád, které město obepínají, se rozprostírají pole a statky, kde se pěstuje zelí; patří měšťanům a kněžím z města. U brány stojí stráže. Zvednou halapartny a dojdou k bratrům.

Samuel zvedne ruce v obranném gestu:

„Jsme bratři Eggové ze Slzavého údolí. Chceme na zdejším trhu prodávat provazy a lana.“

„Máte meče,“ namítne velitel. „Ty tady ve městě mít nesmíte.“

Samuel a Niklis nadzdvihnou kamizoly.

„Ale vždyť jsou jen dřevěné,“ pronese Samuel tiše. Vojáci se při pohledu na ně ušklíbnou a zasmějí se.

Mávnou na bratry, aby šli dál.

Za palisádou ze zašpičatělých kůlů, které mají chránit město Eksjö, stojí několik čtvrtí s honosnými domy, postavenými z nového materiálu, který dostal jméno cihla. Některé z nich mají dokonce v oknech skleněné okenní tabulky.

Vikingové by jim ty tabulky rozbili, pomyslí si Niklis. V hlavě mu ještě zní jízlivý smích vojáků. Lidé z města obyvateli venkova opovrhují.

V ulicích Eksjö se vznáší pronikavá vůně bylinek a uzeného masa. Trh, který se koná u řeky, je už v plném proudu. Trhovci nabízejí jídlo i oblečení. Je tu také loutkové divadlo určené pro děti, které se narodily po morové epidemii. Účinkuje zde i usměvavý zpěvák v zelených šatech. Říká si Krásný Walter a zpívá balady. Samuel s Niklisem procházejí od stánku ke stánku. Nabízejí svá lana a provazy a některé se jim skutečně podaří prodat. Občas se zeptají, kde by našli ty, kteří dělají nábor mužů do vojska, ale odpovědí je jim jen mlčení. Až jeden starý muž, který prodává koně, jim řekne jméno: Heinrich Arbman.

„Přes zbraně a vojáky je pan Heinrich,“ vysvětluje koňský handlíř. „Jenže tu teď není. Slyšel jsem, že shromažďuje na severním břehu Vätternu vojsko…“

„Ale brzy se vrátí, ne?“ zeptá se Samuel.

„Může se tu ukázat kdykoli, kterýkoli den.“

Bratři si sednou do stínu u dřevěného kostela, kousek od pranýřů. Když navštívili město posledně, byly u nich připoutané dvě svobodné matky; nyní tam nikdo není.

Slunce už nesvítí tak silně a ruch na trhu utichá. Bratři vyčkávají.

„Nevzdáme to?“ ptá se Niklis.

„Ještě chvíli,“ naléhá Samuel.

Když slunce začne klesat k obzoru, vjede na tržiště tělnatý muž na vysokém a dobře vyhřebelcovaném koni.

Kůň také táhne vůz a muž drží v jedné ruce klobásu. Tichým hlasem zdraví trhovce, vyptává se jich a poslouchá jejich odpovědi. Niklis zaslechne, že lidé ho oslovují „pane Arbmane“.

„Guten Abend!“

Arbman odpovídá směsí švédštiny a němčiny, ukusuje z klobásy a vtipkuje. Má dost peněz – u každého stánku si kupuje něco k jídlu. Nakonec se s nakoupeným zbožím posadí do stínu pod jeřábem. Rozprostře před sebou koženou plachetku a postaví na ni džbán s vínem a klobásy.

V té chvíli k němu přistoupí bratři Eggové.

„Pan Arbman?“

Arbman kousne do klobásy a otočí se. Teprve nyní si bratři všimnou, že muž má jen jedno oko. Levé oko mu zakrývá kousek kůže. Pravé oko je světle modré a pronikavé.

„Jawohl,“ odpoví muž německy.

„Jste pan Heinrich Arbman, který shání vojsko?“

Muž se na Samuela zadívá, pomalu žvýká, ale nic neřekne.

„Vojsko, které má zastavit vittry?“ dodá Samuel. Arbman polkne a znovu se zakousne do klobásy.

„Jaké vojsko, Junge? Vidíš tu snad nějaké?“

Niklis, přestože Arbmana nepožádal o dovolení, se posadí několik kroků od něho.

„Mluvíme o vojsku u Vätternu,“ řekne.

„Ach so,“ řekne Arbman. „Vojsko u Vätternu. Vezu mu vzorky zboží.“

Muž se usměje, vstane a jde ke svému vozu. Odhrne koženou plachtu.

Niklis vidí, že pod ní leží svazky mečů, kopí a kroužkových brnění.

Arbman si vezme zbytek klobásy a zadívá se na bratry jasně modrým okem.

„Zbraně by byly, ale vojenských oddílů není po morové nákaze tolik. Bohužel.“ Tiše polkne a dodá: „Hejtman severního kraje svádí na konci země tuhé boje. V ohrožení se ocitla celá země.“

„Kdo ji ohrožuje? Horští démoni?“ zeptá se Niklis.

„Jawohl,“ odpoví Arbman. „Správce už proti těm lidojedům sjednotil celý sever, ale má málo vojáků. Všichni jsou už unavení, potřebují, aby jim přišly na pomoc posily.“

„Vypadá to, že válku vyhrají vittrové?“ ptá se Niklis. Arbman se zadívá na své zbraně a pokrčí rameny.

„Jsou teď silnější… Dřív se drželi pod zemí, pod horami. Jejich král chtěl, aby vyšli podzemními tunely ven. V podzemí mají dost stříbra, ale tady nahoře loví nás…“

„Co je to za lidi?“ ptá se Samuel. Arbmanovo oko se na něj zadívá přísně.

„Junge, to nejsou lidi. Je to zcela jiná rasa. Někteří z nich žijí v podzemí, jiní umějí létat nad horami jako ptáci… Skoro nic o nich nevíme. Postavili si hrad na jedné hoře na severu, nikoho tam nepouštějí… Milují stříbro. A právě to by nás všechny mohlo zničit.“

„Zničit?“ podiví se Niklis. „Jak to myslíte, pane?“ Arbman ukáže na zem pod sebou.

„V podsvětí žije Midgårdský had. Je znám taky jako Jarmungandir, vládce všech hadů…“

„My velké hady známe,“ namítne Niklis. Arbman se na něj podívá zachmuřeně.

„Jarmungandir je praotec všech takových hadů. Teď spí, ale vittrové se prokopávají stále hlouběji, snaží se najít stříbro…“

„Prokopávají se k Midgårdskému hadovi?“ zeptá se Samuel.

Arbman přikývne.

„A jestli Jarmungandira probudí, je s námi všemi ámen!“

Hradem se šíří zvěsti

Ristin jí šťavnaté, masité kousky rovnou z koše, který mahrám přinesli do jejich věže.

Jedla by pořád, stále se nemůže nasytit.

V tunelech pod Salajakem je teď dost potravy pro ni i pro ostatní vittry. Stojí tam řady sudů, plných sušícího se jídla. Od chvíle, co se princezna Yate s princem Dhorem a Stovkou vrátili na hrad s plnými koši a ranci, uplynulo sedm dní.

Ristin sedí vedle Cari na dřevěném lůžku a tiše jí.

Přesto se chvílemi zadívá k oknu na modré nebe.

Pociťuje neklid. Má chuť roztáhnout křídla a proletět se nad horami.

Její velitelka Katje ale nepouští žádné mahry z hradu.

Jsou buď ve věži, anebo stráží královskou rodinu.

Mahry hlídají královské sály od rána do večera. V době volna se musejí najíst. Odpočívají ve věži a sbírají síly na léto.

„Čeká nás těžká zkouška,“ varovala je Katje.

Ristin to ví. Ze Stovky se vrátilo jen osmdesát válečníků, ti teď odpočívají ve svých ložnicích. Ještě s nimi téměř nikdo nemluvil.

Král Yzil a královna Esell se jako obvykle zdržují ve svých místnostech. Hradem ale zatím kolují všelijaké zvěsti.

„Princ Dhor je vážně nemocný,“ říká Cari.

„To mu tolik chybí Dvacítka?“ ptá se Ristin.

„Ne,“ odpoví Cari. „Říká se, že ji opustil, když bojovali proti mužům s meči.“

Ristin polkne sousto.

„Já jsem o Dvacítce zaslechla něco jiného. Prý pokračovali na jih, rádi by našli další vitterské kmeny.“

„Pokud takové jsou…,“ namítne Cari tiše.

Ristin přikývne. Dvacítka se možná snaží zbytečně. Nikdo neví, jestli jsou na jihu vůbec nějací vittrové.

Mnozí tvrdí, že hrad na Salajaku na okraji Jarmalandu je hlavním a jediným sídlem vittrů.

Hluboko pod zemí

jsme se jednou probudili

Mezi skalisky Jarmalandu

naši píseň zazpívali

Takhle zněla ukolébavka, kterou Ristin svého času zpívala její matka. Píseň o tom, jak se kdysi, před několika tisíci let, první vittrové probudili v Jarmalandu u bohyně Hel. Uvědomili si, že žijí v říši smrti, a utekli odtamtud za světlem.

Hel ale na vittry nikdy nezapomněla. Noc co noc se na ně z nebe dívá její bílý obličej. Pak se ponoří zpět do hlubin Jarmalandu.

„Na jihu jsou možná jen muži s meči,“ poznamená Cari.

Ristin mlčky polkne. Muži s meči. Na hradě se o nich ledacos povídá. Prý shromažďují velké vojsko. Vojsko, které zažene vittry zpátky do Jarmalandu.

Do temné Heliny říše.

Ristin ale nechce na lidi myslet.

„Jez,“ řekne a podá Cari koš s jídlem. „Vezmi si ještě, drahá přítelkyně!“

Opilcovy písničky

Jöran osaměl, Samuel s Niklisem jsou stále pryč.

„Nevíš, kde jsou tví bratři?“ zeptá se ho matka.

Jöran zavrtí hlavou. Přitom ale tuší, že se vydali do Eksjö. On, matka a Stein tak museli dokončit polní práce sami. Jöran teď sedí vedle matky a splétá s ní provazy.

Slzavým údolím se nesou písničky a hlasitý křik.

Křičí samozřejmě Stein. Šel do stodoly, ke svému vínu. Jöran a matka nemohou nic dělat, jen ho poslouchat. A čekat.

„Strýc sem každou chvíli přijde,“ řekne matka tiše.

„Měl bys ses raději schovat nahoře na kopci.“

Jöran se na ni unaveně zadívá. Útěků už má plné zuby.

Stejně jako toho, že je v domě sám, bez bratrů.

Vřeštění ve stodole náhle utichne.

Jöran zatají dech a nastraží uši. Venku zní chraplavý křik:

„Jörane! Jörane Eggu, ty zmetku!“

Matka a Jöran se na sebe podívají, oba dobře vědí, čí je to hlas.

„Jörane Eggu!“

Je to Stein. Jöran odloží provaz.

„Nikam nechoď,“ vyzve ho matka.

„Ne,“ řekne Jöran. „Stein se chce rvát s Niklisem, ne se mnou. Jdu ven.“

„To není dobrý nápad,“ řekne matka, ale Jöran přesto vstane.

„Matko, já teď posedím se Steinem ve stodole. Bude nasávat a nakonec usne. Pak ho budeme moct spoutat.“

Matka také vstane. Je už ze svého násilnického bratra očividně unavená, nezměrně unavená.

„Půjdeme tam oba,“ rozhodne.

Když Jöran s matkou vyjdou na dvůr, je ve stodole ticho a klid. Dřevěná vrata jsou dokořán, ale zevnitř se neozývá křik ani prozpěvování.

Jen sotva slyšitelné přežvykování.

Jöran tiše vejde do dveří, matka se postaví těsně za něj. Vidí, že v koutě stojí starý Roskil; je jako stín a přežvykuje seno.

Na zemi jsou poházené džbánky od vína. Stein nikde.

„Haló?“ zavolá Jöran do šera tichým hlasem. „Jsi tady, strýčku?“

Nikdo mu neodpoví. Matka pokyvuje hlavou.

„Stein odešel. Opil se a odpotácel se do údolí… Doufám, že venku usne.“

Oba se pak vrátí do domu.

Jöran do něj vejde jako první. Uvnitř je klid a prázdno.

Steina není nikde vidět.

„Doufám, že na něj nenatrefí Niklis se Samuelem,“ řekne Jöran. „To by se pak mohlo…“

Náhle se nemůže nadechnout – někdo ho pevně sevřel. Zpoza dveří vyletěla ruka a stiskla mu hrdlo.

Silná mužská ruka. Tiskne ho a Jöran ucítí dech, z něhož páchne pampeliškové víno.

Matka nenápadně vejde do dveří.

„Tak pojď, chlapečku,“ drmolí Stein Jöranovi do ucha.

„Zrovna jsem přemýšlel o tvém otci. O tom, jak jsme se pobili u Axvallu…“

Jöran mu neodpoví, nemůže dýchat.

„Tvůj otec byl… blázen,“ mumlá Stein. „Pokusil se mě ošidit o peníze. O zlaťáky a stříbrňáky, které nám vyplatili jako žold. Ale já si to s ním vyřídil,“ dodá a zasměje se.

„Ty peníze jsem nakonec dostal a tvůj otec jednou pozdě večer letěl do příkopu.“

Jöran popadne jeho paži a snaží se bránit, jenže Stein ho celého nadzvedne.

„Takhle!“ křikne.

Jöran odletí stranou jako kus hadru. Přeletí kuchyňský stůl, tvrdě dopadne na podlahu a krátce vydechne.

Stein spokojeně zamručí, libuje si v tom, jak je silný.

„Ty sem pojď taky, sestro!“

Matka ho s hrůzou v očích poslechne.

„Bratře, neudělej nějakou hloupost.“

„Ale jdi,“ odpoví Stein. „Já že dělám hlouposti? Já zabíjím jen blázny.“

Stein drží v ruce provazy, na stůl si postavil džbánek s vínem. Nejprve je oba spoutá – sestru i Jörana. Do úst jim nacpe kusy staré látky.

„Tak, to by bylo,“ přikyvuje Stein.

Pevně utáhne provazy, vezme si džbánek a přihne si.

„Pustím vás,“ slíbí jim. „S vámi nemám žádné nevyřízené účty.“ Znovu se napije. „Pustím vás… až umlčím tvého bratra, Jörane.“

Stein zamává nožem. Jöran vidí, že si ho dobře nabrousil.

„Tak, a teď na ně pěkně počkáme,“ dodá Stein a opět se napije vína. „Počkáme na Samuela a malého Niklise.“

Tichý statek

„Hola, hola!“ zavolá Samuel směrem ke statku. Zvolá to nahlas a silně jako rytíř.

„Myslíš, že už spí?“ podiví se Niklis.

„Tak je vzbudíme,“ řekne Samuel.

Bratři kráčejí bok po boku tichým údolím v májovém soumraku. Ještě se zcela nesetmělo, ale večer už hodně pokročil. V Eksjö se zdrželi dlouho. Dlouze rozmlouvali s panem Arbmanem.

Ujišťovali ho, že jsou schopní stát se členy jeho vojska.

„Náš otec byl voják,“ vysvětloval mu Samuel.

„A jeden z našich předků Viking,“ dodal Niklis. Arbman nakonec souhlasil.

„Vojsko už má sice téměř plný počet mužů, ale několik jich ještě chybí. Musíte ovšem rychle odjet do Askersundu.“

„Nemáme koně, který by to zvládl,“ řekl tiše Samuel.

„Tak tam plujte na lodi!“ řekl Arbman. „Z Huskvarny vyplouvají lodě každý den.“

Oba bratři si teď nesou část vojenské výstroje. Niklis Arbmana dlouho žádal, aby mu půjčil nějaké vybavení. Chtěl také meč, ale žádnou zbraň nedostal.

Přesto jsou z nich teď vojáci. Arbman rozhodl, že jsou schopni služby: budou velet zadnímu voji.

„Kolik vojáků čítá takový voj?“ zajímá se Niklis.

„Nemám tušení,“ odpoví Samuel. „Asi dvacet.“

Zastaví se u statku.

„Je někdo doma?“ zavolá.

Nikdo neodpovídá. Bratři se vydají k obytnému stavení. Tam je ticho, tma a klid. Příliš velký klid? Samuel se podívá na Niklise a přikývne.

„Vzbudíme je.“

„Matko!“ zavolá Samuel. „Jsme tady! Neseme nové zprávy!“

To je určitě probudilo, pomyslí si Niklis. V domě je ale stále ticho. Podezřelé ticho.

„Jdu dovnitř,“ řekne Niklis.

Upraví si výstroj a vejde do domu. Uvnitř je tma plná stínů. Náhle zaslechne přidušený výkřik:

„Po… Po-zor!“

Niklis se zastaví, mhouří ve tmě oči. Do nosu ho udeří pronikavá vůně pampeliškového vína.

Jeden ze stínů ožije. Vedle Niklise se zableskne cosi malého a ostrého.

„Tady máš, ty skrčku!“

Strýc, bleskne hlavou Niklisovi. Vrah.

Niklis nestihne ucouvnout, dokonce ani se nadechnout.

Zpoza dveří vystoupí Stein, v ruce drží nůž, který se používá při výrobě lan a provazů. Napřáhne ruku a bodne dřív, než před ním Niklis stihne uhnout. Nůž ho tvrdě zasáhne do prsou.

Niklis spadne na stranu.

„Ta sedla!“ vykřikne Stein a zakašle. „Teď už nebudu muset poslouchat to tvoje nekonečné žvanění o tom, co se stalo s tvým zatraceným otcem!“

Co? pomyslí si Niklis. Co to ten šílenec Stein provedl?

Poslední bodnutí

Jöran je sice svázaný, ale všechno vidí.

Leží na podlaze vedle matky. Snažil se rozvázat uzly na provazu. Trochu povolily, ale úplně rozvázat nešly. Nemůže dělat nic než dál bezmocně ležet.

Přestože je v místnosti tma, sleduje všechno, co se děje.

Vidí, jak Niklis strká hlavu do okna a volá – a jak potom padá přímo do Steinovy léčky.

Jöran má zacpaná ústa, dokázal ze sebe dostat jen přidušené:

„Po… Po-zor!“

Pozdě.

Stein má už pořádně upito, ale drží se na nohou. V ruce svírá nabroušený nůž, který na statku používají při práci, a zasadí jím Niklisovi tvrdou ránu.

„Ta sedla!“ vykřikne.

Jöran zoufale zakřičí – možná jen v duchu:

„Ne!“

Vidí, že nůž zasáhl Niklise přímo do hrudi.

„Teď jsem tě pasoval na rytíře!“ vřeští Stein. „Na rytíře smrti!“

Nůž projede Niklisovým kabátcem, jako by byl z másla. Niklis zatají dech a skácí se na záda.

Samuel reaguje příliš pomalu – vymrští sice ruce, ale nestihne bratra při pádu zachytit.

„A teď je na řadě tvůj bratříček!“

Stein se potácí k Samuelovi, zvedá nůž – chtěl by ho také bodnout.

„Ne!“

Samuel se na něj vrhne, ucukne před jeho nožem.

Uchopí Steina a udeří ho do čela. Stein spadne tváří na podlahu.

Samuel ho udeří znovu, tentokrát do zátylku.

„Já ti dám!“ vykřikne a vrhne se na Steina.

Vznikne hromada těl – zcela vespod je Niklis, na něm Stein a nahoře Samuel.

Nastane ticho. Jöran pak ve tmě zaslechne hluboký povzdech:

„A hrome…“

Vyšel z úst Samuela. Dělá, co může, aby se postavil na nohy.

Niklis se také snaží vyprostit. Je to neuvěřitelné, ale žije! Jöran pozoruje, jak se snaží vymanit zpod ležícího Steina: nejdřív se mu podaří vytáhnout ruku a pak zbývající část těla. Postaví se. Zdá se, že mu nic není.

Ležet zůstane jen Stein. Jednou zakašle a pak utichne.

„Strýčku?“

Samuel se odpovědi nedočká. Niklis se skloní ke Steinovi a překulí ho na záda. Jöran hned vidí, co se stalo: nůž, kterým Stein bodl Niklise, vězí uprostřed strýcova hrudníku. Stein leží zakrvácený na podlaze a nehýbe se.

Niklis se napřímí a nadechne se:

„Nůž narazil na železo,“ vysvětluje a rozepne si kabátec. „Tohle nám daroval pan Arbman, náš přítel. Oba jsme takovou dostali.“

Jöran vidí, že bratr má pod kabátcem košili vyrobenou z malých železných kroužků.

Samuel se také zvedne. Podívá se na mrtvého Steina a pak na matku.

„To já ho bodl,“ řekne.

Zabití. Jöran ví, že to bylo neúmyslné. Ale přesto – v Slzavém údolí došlo k zabití člena rodiny.

Samuel a Niklis pomalu rozvážou provazy, kterými byli spoutáni bratr a matka.

„Tys to přece nechtěl udělat,“ namítá matka.

„Ale chtěl,“ řekne Samuel potichu.

„Za ten zločin nesu zodpovědnost já,“ říká Niklis. „To já měl Steina zabít.“

Samuel se podívá na ostatní.

„Vydám se na sever,“ řekne. „Už jsem se rozhodl… Přidám se k vojsku a budu bojovat proti vittrům.“

„Půjdu s tebou,“ řekne Niklis tiše. „Půjdeme k Vätternu a přeplavíme se přes něj.“

Let

Ristin a Cari stojí na nejvyšším místě Salajaku. Sluneční bohyně už klesá za hory.

Mahry se rozhodly: letos poletí pod Sluncem. První jarní let. Společně teď čekají na vhodný vítr.

Ristin a Cari byly vždycky spolu. Když byly malé – jejich matky byly členkami královské gardy –, spaly vedle sebe v ložnici. Tehdy se také pokoušely i o první společné útěky. V ložnici se učily používat svá malá křídla.

Ta jsou nyní velká a touží po větru. Ristin s Cari vyjdou na vrchol věže, která se tyčí vysoko nad úbočím hory.

Ristin cítí, jak vítr sílí.

„Připravena?“

Cari přikývne. Nato se obě vrhnou z věže.

Ristin se odrazí nohama a současně – v pravou chvíli– roztáhne ruce a křídla. Klesá ze střechy hradu přímo na nádvoří.

Zachytí ji vítr. Už neklesá – přeletí hradní studnu a hradbu.

Vidí, že Cari také vzlétá, jen kousek od ní.

Obě mahry vyletí vzhůru, vznášejí se nad prudkým svahem hory. Ristin jásá, pociťuje ryzí radost. Dívá se na Sluneční bohyni a na Salajak a usmívá se. Když začne zpívat, její zpěv je oslavou větru.

Ristin burácí v uších vzdušný proud, opírá se do ní vítr, ale ona letí dál. Vrátila se jí síla. Najedla se, síly má na rozdávání. Spolu s Cari teď letí jako horští orli, jako káňata, jako samotný jarní vítr.

Mahry se ho svým zpěvem snaží přehlušit, zpívají si, aby je nerozdělil.

Jenže když jsou asi v polovině letu ke Slunci, Ristin zahlédne cosi v údolí. Tam dole se něco hýbá, nějaké postavy se dvěma nohama. Jsou tam vidět přilby a zbraně. Je to skupina lidí, která se nenápadně přesunuje pod nízkými břízami, podél potoka, který protéká údolím. Ristin se spustí o něco níž. Postavy, které si jich všimly, najednou vykřikují:

„Vittra! Vittra!“

Ristin zazpívá Cari varování:

„Muži s meči!“

Jsou to zvědové z jihu. Skupina pěti mužů. Čtyři mají meč, pátý luk a šípy.

Ristin vidí, že je tam s nimi i bledý elf – sedí na rameni jednoho z mužů.

„Puk!“ zavolá Ristin na Cari.

Elfové jsou malé a kruté bytosti, které pocházejí z Jarmalandu a koušou. Ristin je nenávidí.

Skupina jde po stezce mezi velkými kameny a břízami; míří do hradu vittrů. Ristin a Cari se k ní blíží. Muži dál pokřikují a najdou si úkryt mezi velkými kameny a břízkami.

Lučištník natáhne luk a vystřelí.

Ristin a Cari se rozdělí rychle jako vlaštovky a šíp je nezasáhne, jen mezi nimi proletí. Jenže střelec si rychle připraví další.

Ristin už toho má dost. Vzdálí se od Cari a přitáhne křídla k tělu. Padá k zemi jako kámen. Přímo na skupinu mužů.

Elf vzlétne. Muži vykřiknou „Pozor!“ a tasí meče.

Jenže Ristin je rychlejší. Spustí válečnou píseň. Její tvrdé tóny zasahují muže.

Střelec upustí luk. Muži si zacpávají uši dlaněmi, odhazují meče a šípy a klesají na kolena.

Jsou v ohrožení, ale žijí. Ristin ještě není tak blízko, aby je její křik usmrtil.

Jedině puk stihne uprchnout – je malý a rychlý jako liška. Letí pryč, dál do údolí.

Ristin s roztaženými křídly nejprve proletí nad hlavami mužů a pak vzlétne k obloze, zpět ke Cari.

Ví, že muži na tohle setkání nezapomenou. Na mahru, které k nim klesla z nebe, na křik, který jim rval uši.

Cari a Ristin poklidně letí domů, zpět na Salajak. Katje stojí na věži a tváří se zachmuřeně.

Cari a Ristin před ní dosednou na obrubu věže. Katje se na ně významně zadívá:

„Letěly jste příliš daleko.“

„Narazily jsme na muže s meči,“ brání se Cari. „Zazpívaly jsme jim.“

„Aspoň teď budou vědět, že jsme se probudili,“ řekne Katje.

Ristin přikývne.

„A že je sem nepustíme.“

Dva bratři na útěku

„Chci jít s vámi!“

„To nejde, Jörane.“

Samuel zarputile vrtí hlavou. Slzavé údolí je teď na konci května plné zeleně a slunce. Je ovšem také den po smrti strýce Steina.

Matka s Jöranem odvezli jeho tělo ráno do kostela. Tvrdili, že se zamotal do svých provazů, upadl a nůž se mu zabodl do prsou. Farář a kostelník to sice vyslechli, ale pak si důkladně prohlédli ránu a cosi jeden druhému pošeptali.

Jöran ví, že Samuel musí uprchnout.

„Ale já chci taky!“

Pokud k nim přijde farář a začne se vyptávat na okolnosti strýcovy smrti, Samuel musí být pryč, někde daleko, nejlépe na konci světa. Proto si teď společně s Niklisem balí věci.

Matka jim pomáhá. Jöran vytrvale naléhá, ale Samuel jen vrtí halou.

„Na to jsi ještě moc malý.“

„V létě mi bude čtrnáct!“ brání se Jöran a napřímí se.

„Jsem stejně vysoký jako Niklis!“

„Ale mnohem hubenější,“ namítne Niklis.

Samuel na chvíli nechá balení a zadívá se na Jörana.

„Opravdu nám chceš pomoct?“

„Ano!“

„Tak jdi a vylez na Krále a hlídej,“ říká Samuel. „Kdyby někdo šel, zakřič!“

„Kdo by mohl přijít?“

„Farář,“ odpoví Samuel. „Nebo kati od šibenice.“

Víc neřekne, jen něco vloží svému mladšímu bratrovi do dlaně a zavře ji. Když ji Jöran otevře, uvidí dvě měděné mince.

„Jsou to dvě marky,“ říká Samuel. „Matce jsme dali Torkelovy mince, aby si mohla najmout pacholka a koupit si nového koně.“

„Cože? Nového koně?“

„Roskil už má všechno za sebou, brzy zemře,“ vysvětluje mu Niklis a dívá se přitom přes rameno. „Půjde na porážku.“

„Na porážku? Náš kůň?“

Roskil žil na statku od nepaměti. Jöran se dívá na bratry vytřeštěnýma očima, ti ale nic neříkají a dál balí. Jejich rance se plní ošacením, jídlem a předměty. Berou si s sebou také škrtadla a troud. Hřebeny na vyčesávání vší, nože a dřevěné talířky. Každý má kožené boty a těžký plášť. Dřevěné meče si pochopitelně nevezmou.

Samuel míří z domu do sklepa vyhloubeného v zemi – potřebuje další lana a nasolené maso. Jöran se zeptá Niklise:

„Proč jsi mluvil o Vätternu? Žijí tam vittrové?“ Niklis zavrtí hlavou a krátce se zadívá na dveře.

„U Vätternu se shromáždíme. Ve vsi, která se jmenuje Askersund. Naše vojsko pak potáhne na sever… Pan Arbman chce, abychom se stali veliteli.“

„Veliteli čeho?“ diví se Jöran.

„Zadního voje.“

Poslední slova Niklis odříká pomalu. Zní to důležitě: zadní voj.

„Nebylo by tam ještě jedno volné místo?“ ptá se Jöran. Niklis mu neodpoví. Zaváže si ranec a vyjde z domu.

Jöranovi nezbude než udělat, co po něm chtějí. Vydat se na Hadí vrch a vylézt na Krále. Zvládne to už snadno, ale bez radosti.

Z Krále se pak dívá do údolí, ale nevidí, že by se někdo blížil. Vidí pouze své dva bratry, kteří odcházejí dlouhým krokem. Míří na západ.

Jöran zůstane sedět na kamenném bloku dlouho. Nakonec se ale pro něco rozhodne a spustí se dolů: zachrání Roskila před porážkou a odvede ho na sever.

K vittrům nebo ke Smrti. Jöran se jich bojí. Ještě větší strach ale má, když neví, co je s bratry.

Na Vätternu

K Niklisovi se blíží vittrové s dlouhými drápy a ostrými zuby. Vede je strýc Stein. Je zakrvácený, křičí a jede na velkém hadovi.

Niklis sedí v lese na pohupující se větvi a vidí, jak se k němu tyto postavy přibližují. Tasí meč. „Zemřete!“ vykřikne. „Bude to vaše smrt!“

Vtom se někdo zlehka dotkne jeho ramene.

„Bratře,“ říká Samuel, „ty křičíš ze spaní. Nech toho, vzbudíš všechny kolem.“

Niklis otevře oči. Všechno se s ním stále houpá – sedí ale na palubě lodi vedle svého bratra.

„Zdálo se mi o vittrech,“ vysvětlí mu tichým hlasem. Pak si vzpomene: oba plují na velké lodi s plachtou přes jezero Vättern. Loď ve větru vrže. Míří z jihu, z přístavu v Huskvarně, na sever do Askersundu.

Je lezavě studené ráno, na jezeře nejsou vidět jiné lodě. Jejich loď je plná lidí a nákladu. Na přídi sedí tři starší žoldnéři. Všichni mají zachmuřenou tvář a vedle sebe kuše. Rozmlouvají spolu potichu, německy. Niklis se pokouší něco zaslechnout, ale němčinu moc neovládá.

Samuel svírá nůž a jednu ze stříbrných hůlek, které si domů přinesl Torkel. Niklis vidí, že na ni dělá malý zářez.

„Samueli, co to děláš?“

„Díky těm zářezům budu mít přehled, jak dlouho budeme mimo naše Slzavé údolí a kolik dnů strávíme v boji.“

Niklis má s sebou také hůlku, ale nechává ji zabalenou. Jestli je ze stříbra vittrů, mohla by někoho vyděsit nebo by ji někdo mohl ukrást. Bratři se domluvili, že nikomu neřeknou, jak zní jejich příjmení a odkud pocházejí. Nemohou si být jistí, že je po Steinově smrti nikdo nehledá.

„Mohli bychom našemu údolí říkat jinak,“ navrhne Niklis tiše. „Dát mu hezčí jméno.“

„Jaké třeba?“

„Budeme říkat, že jsme z Vikinského údolí. Niklis a Samuel z Vikinského údolí.“

„Z Vikinského údolí?“

Samuel se hlasitě zasměje. Z kapitánského můstku se ale ozve silný hlas:

„Hej, vy tam dole! Buďte zticha! Ať sem něco nepřilákáte!“

Je to hlas velitele lodi. Niklis k muži zvedne hlavu.

„Co bychom asi tak přilákali, pane kapitáne?“ Muž kývne hlavou přes zábradlí lodi.

„Vättern je hluboký, je jako puklina v zemi… Tam dole žijí podivuhodné bytosti.“

Niklis se zadívá na vodu a vzpomene si na velké vlnící se hady. Víc už neřekne.

Po třech dnech plavby a třech zastávkách na Visingaö, Hjo a ve Vadsteně se jezero Vättern začíná zužovat. Objevují se v něm ostrůvky a na samém konci do něj vtéká klikatící se menší řeka. Na jejím západním břehu stojí několik statků a mezi nimi je malé tržiště.

„Askersund!“ zvolá velitel lodi. „Náš cíl!“

Loď přistane v řece u dřevěného mola. Bratři vystoupí na travnatý břeh. Niklis dělá malé kroky, loď se během plavby stále pohupovala, trochu se mu z toho točí hlava.

„Vítejte na pevnině!“ vykřikují hlasy.

Posádka vejde rovnou mezi trhovce. Hned k nim přispěchají sedláci a výrobci piva.

„Nechcete si koupit chleba?“

„Nechtěli byste si zahrát v kostky?“

Na břehu řeky je živěji než na trhu v Eksjö. Jsou tu žebraví mniši, kolem pobíhají malé děti, zpívají a tančí tady kejklíři.

Na louce u vody stojí v řadě vojenské stany. Čeká tam stovka vojáků, někteří s koňmi, jiní bez nich. Ti, kteří zrovna nespí, hrají v kostky, leští si kopí nebo si splétají tětivy do luků. Jen hrstka z nich jsou muži se silným, svalnatým tělem. Jejich zbraně působí dost chatrně.

Sedláci, pomyslí si Niklis. Jsou to jenom sedláci.

On a Samuel také, přestože doma cvičili s dřevěnými meči – a přestože zabili svého strýce.

Bratři zvolna procházejí mezi stany. Niklis po chvíli zahlédne mezi všemi těmi cizími obličeji jeden známý: pana Arbmana s páskou přes oko. Jako vždy sedí a cpe se klobásou.

Bratři k němu přistoupí.

„Tak jsme tady!“ řekne Samuel.

Arbman se na ně podívá svým jediným okem a spokojeně pokývá hlavou.

„Našli jste tedy naše vojsko, mládenci? Měli jste v sobě touhu po krvi a chuť bojovat!“

Niklis pomyslí na Steinovo mrtvé tělo a zeptá se:

„A dostaneme teď meče?“ Arbman dál žvýká. Usměje se.

„Žádné nebudete potřebovat.“ Polkne a zvedne se.

„Budou se vám víc hodit nože, které se používají na porážku… Budete přece velet zadnímu voji!“

„Velitelé přece musejí mít meč, ne?“ podiví se Niklis.

Arbman neodpoví a mávne na ně:

„Pojďte se mnou!“

Samuel a Niklis ho následují, jdou s ním kolem stanů a stánků na tržišti. Dojdou až na ohrazené místo na louce, kde je velmi živo a ozývá se tam mnoho zvuků. Hlasitý křik.

„Bitte,“ řekne Arbman a ukáže před ně. „Tohle je váš oddíl!“

Niklis a Samuel se zastaví. Nevěří svým očím.

Mají před sebou malé stádo prasat. Dvě velká prasata a nejméně padesát kvičících selat.

Žádné ze zvířat si bratrů nevšímá, ryjí rypáky v zemi.

„Oddíl je připraven vydat se na pochod!“ řekne Arbman. „Ti velcí se jmenují Kychen a Keller. Selata žádná jména nemají… Budete se o ně starat, mládenci. A pak je porazíte.“

„Porazíme?“

„Jawohl,“ odpoví Arbman. „V době, kdy potáhneme na sever, se z těch malých stanou klobásy. Spousta klobás!“

NA SEVER

Had blízko ledu

Lovisa Georgsdotterová duje do trubky z březové kůry směrem k Velkému jezeru.

Led na jezeře už začal praskat. Panna Lovisa stojí přímo u okraje, kde led končí a kde se rozprostírá černá vodní hladina. Chvíli počká a pak zaduje znovu. Zvuk dlouhé trubky připomíná za panujícího soumraku nářek obra.

Lovisa volá jezerního hada. Zvuky vycházející z její trubky jsou pronikavé, rozléhají se nad jezerem a mezi kopci.

Ukaž se, pomyslí si. Vynoř se… Chtěla bych tě opět vidět!

Zvuk trubky by měl být slyšet pod hladinou. Je jaro a ostré slunce začalo narušovat led.

Na jihu už určitě brzy začne léto. Ale tohle je sever, na vrcholech hor stále leží sníh a vodu pokrývá starý jarní led. Je to jiný, divočejší a krásnější pohled než na město Uppsala, v němž Lovisa prožila tři roky.

Lovisa na město pomalu zapomněla. Jejím světem je teď ostrov ve Velkém jezeře. Nad vším tu panuje její otec, hejtman Georg z Jämtlandu. Jeho moc sahá až k samotné říši zla ovládané vittry.

Lovisa přestane dout. Spustí trubku k tělu a čeká. Uslyší ale jen slabý hlásek – ozývá se za jejími zády, na ledu.

„Loviso, mohli bychom už jít domů?“

Tu otázku jí položil její mladší bratr Lars. Choulí se a třese se.

„Proč, Larsi? Stýská se ti po hodině latiny s paní Sejeniusovou?“

„Kdepak,“ odpoví Lars. „Ale je mi zima.“

Lars přitom předtím Lovisu přemlouval, aby mohl jít s ní, a ona nakonec souhlasila. Otci nic neřekla. Došla s bratrem opatrně po ledu až k otevřené vodní hladině.

„Už brzy se vrátíme domů,“ slíbí mu Lovisa. „Pomoz mi s tou trubkou.“

Lovisa si s sebou vzala největší trubku, kterou má – je delší než ona sama. Začínají ji bolet ruce.

Lars se mlčky postaví před ni, aby si ji mohla opřít o jeho rameno.

Lovisa se nadechne a znovu zaduje.

Ukaž se, pomyslí si. Vynoř se z hlubin!

Když se to tenkrát stalo, byl podzim. Z jezera se něco vynořilo. Něco velkého. Lovise to pak celou zimu nešlo z hlavy.

Tehdy zrovna končil říjen, bylo krátce před tím, než bylo třeba sehnat dobytek z pastvin do stájí. Lovisa a Lars žili na ostrově Frösön už třetím rokem a po Uppsale už se jim téměř nestýskalo. Přestali postrádat i matku, která jim zemřela.

Lovisa tou dobou pásla krávy na západním břehu jezera – na zimu je bylo nutné vykrmit. Když toho dne na Velké jezero padl soumrak, svolávala je svou velkou pasteveckou trubkou. Vydávala jasné tóny a ty se nesly nad hladinou.

Jakmile se krávy shromáždily do houfu, všimla si, že ve vodě něco je. Bylo to pod hladinou, cosi se hýbalo asi dvě stě loktů od břehu. V jezeře plaval podlouhlý stín a jeho pohyb rozvlnil hladinu. Ten stín vypadal jako had – největší had, jakého kdy Lovisa viděla. Měřil třicet loktů, možná víc. Pomalu se vlnil těsně pod hladinou a směřoval dopředu.

Lovisa zvedla trubku k ústům a znovu do ní zadula. Bylo to varovné troubení, stejné vysoké tóny, které mají zastrašit medvědy a vlky.

Jenže stín nezmizel. Blížil se ke břehu. Lovisa zatajila dech. Stín už byl jen malý kousek od míst s průzračnou vodou nad písčitým dnem…

Pak ale zpomalil, otočil se a zmizel v hlubinách.

Během celé zimy se Lovisa vyptávala lidí na Frösönu, jestli také někdy ve Velkém jezeře nezahlédli stín velkého hada. Vypadalo to, že ne. Nikdo neměl čas si s ní povídat, ani její otec. Stejně jako všichni ostatní, i on upírá pohled k severu. K říši vittrů.

Staří vojáci a sluhové ale znali historky o podivných vlnách, které se občas tvoří na jezeře, i když nefouká vítr. Jeden starý rybář několikrát zahlédl pod svou loďkou tajemné stíny. Vyprávěl Lovise také o lodích, které se na jezeře zničehonic převrátily.

„Lidé se tam ztrácejí odjakživa,“ mumlal rybář. Lovisa si vzpomněla na svou matku. Před pěti lety, Lovise tehdy bylo třináct, plula maminka do kostela. Převrhla se s ní loďka a matka zmizela v hlubinách. Lovisu a Larse odvezli do Uppsaly a tam ji oplakávali.

Lovisa teď stojí u vody a duje do březové trubky, největší, kterou vlastní. Její zvuk se – pokud tím směrem vane vítr – rozléhá z Frösönu až k Brunflu.

Nic se ale nestane. Ozvěna utichá a nad ledem je klid.

„Tak půjdem už domů?“ naléhá Lars. Lovisa odloží trubku.

„Asi bychom měli…“

Pak se podívá před sebe a ztichne.

Nejsou tu sami. U ledu je vidět tichý stín, jen kousek od jejich nohou.

Had je tady. Zcela neslyšně se vynořil z hlubin a je dobře viditelný. Má světle šedý hřbet, úzkou hlavu a široké ploutve za zátylkem. Jeho úzké žluté oči se právě dívají na Lovisu.

„Larsi?“

„Ano? Co je?“

„Stoupni si za mě, Larsi!“

Lars chtěl něco říct, vzdorovat, ale cítí z jejích slov, že je to vážné.

„Couvej. Pomalu.“

Lars ji poslechne. Sestra by teď měla zakřičet: Utíkej! Lovisa ví, že by se měla rozběhnout přes led zpátky na břeh, ale přitom zůstane stát na místě.

Had vpluje pod led a u Lovisiných nohou začne zvedat hlavu. Špičatým nosem buší do ledu a ten se začíná otřásat a praskat. Lovisa se zakymácí.

Led praskne. Mezi Lovisinýma nohama se objeví černá prasklina.

Lovisa stojí jako zkamenělá. Očekává, že okraj ledu se odlomí a že ona i Lars sklouznou do ledové vody, rovnýma nohama do hadova chřtánu.

Led ale zůstane celistvý. Lovisa pomalu couvá.

Má pocit, že ji had pozoruje zpod praskliny. Pak skloní hlavu, máchne ocasem a sklouzne zpět do temnoty. Je pryč.

„Tak půjdeme už domů?“ ptá se Lars tiše. Lovisa vydechne a přikývne.

Setkání v lese

Dubovým lesem proletí silný výkřik.

Jöran se jeho vinou probudí do ledově studeného svítání. Kde je?

Vidí kolem sebe svěží lístky. Jsou to duby, Severní les. Vzpomene si, že na tento strom vylezl předešlého večera. Chtěl se vyspat – slyšel totiž cosi šustit v listí, nějaká bytost šplhala do větví stromů a skákala mezi nimi; bál se, že na něj skočí. Zdálo se mu, že bezpečnější bude, když budou oba ve stejné výšce, a tak vylezl na nejmohutnější dub. Ve větvích ale nebyli žádní vittrové, jen veverka. Jakmile Jörana zahlédla, utekla. Měl pak celý strom pro sebe.

Probudil se až při východu slunce.

Na zemi pod ním se ozývá nějaký křik, vrací ho ozvěna v lese. Pak naráz utichne.

Jöran je už ve zcela bdělém stavu. Zvedne hlavu a s přimhouřenýma očima se dívá mezi větve.

Je mu sice zima, ale noc přežil bez újmy. Slunce rychle stoupá nad les. Jöran spěšně sleze ze stromu.

Roskil si ukousl něco k snědku a teď žvýká. Tiše ržá, jako by i jeho vystrašil křik.

„Neboj se, kamaráde.“

Jöran ho pohladí, posbírá zavazadla a opatrně odvede koně stranou. Doufá, že tím uniknou tomu křiku.

Jöran putuje za svými bratry už dva dny a čím dál víc bloudí. Pro cestu se rozhodl, když ležel v posteli v Slzavém údolí. Příliš o ní nepřemýšlel a matce o ní nic neřekl.

Dobře ale ví, co by si přála: aby se Niklis a Samuel vrátili domů.

Před svítáním vstal, osedlal Roskila a přivázal mu k sedlu všechny provazy a lana, které doma našel.

Pak se vkradl do domu a nechal u kamen – tak, aby je matka ráno viděla – ležet polovinu peněz, které dostal od Samuela. Když je přidá k penězům, které má po Torkelovi, bude mít co jíst celé léto, bude si moct najmout pacholka a pořídit si vola – ti jí budou pomáhat na poli do doby, než se bratři vrátí. Až matka Jöranovy mince uvidí, pochopí, že odešel.

Jöran si sbalil do torny trochu sýra a nasolené maso. V ranci měl několik vajec a suchary. Doufal, že bratři budou mít víc jídla.

Už brzo budeme jíst společně, pomyslel si. A pak se vrátíme domů k matce.

Jöran jede dál po stezce. V dálce před ním se otevírá mýtina. Opět zaslechne nějaký křik, tentokrát ale tišší. Je to nějaké zvíře. Zvíře, které zvolna kluše a má kopyta.

Jörana zajímá, co to je. Zapomene na ranní chlad a pobídne Roskila. Starý kůň rozrušeně klopýtá.

„Hej?“

Jöran s Roskilem proběhnou mezi větvemi a najednou se dostanou na širší cestu. Je to skutečná cesta – vede mezi stromy a stáčí se k severu. Jöran na ní zahlédne dvě zvířata. Na jednom z nich sedí shrbená postava v šedém oblečení.

„Počkejte!“ zvolá Jöran a s Roskilem běží za nimi. „Pane rytíři!“

Zabočí za strom. Vidí, že se obě zvířata zastavila. Nejsou to koně, jak si myslel, ale osli. Dva staří osli, kteří ze sebe vyrážejí podrážděné zvuky a vypadají unaveně.

Na prvním z nich sedí velmi starý muž. Jöran vidí, jak se v ranním světle zableskla jeho skoro holá hlava s prořídlými bílými vlasy na týle.

„Pane rytíři,“ vysvětluje Jöran, „zabloudil jsem.“ Muž se ohlédne. Jeho obličej je vrásčitý jako kůra stromu. Není to Smrt?

Jeden osel znovu vykřikne. Starý muž ale mlčí, jen se na Jörana zadívá zažloutlýma očima. Ruku má zasunutou ve vaku.

„Vede tahle cesta k Vätternu?“ zeptá se Jöran. Muž odpoví:

„Možná, kleiner Mann. Je to cesta do města Vadsteny.“ Mluví chraptivým hlasem, směsí němčiny a švédštiny.

„Vadstena leží u Vätternu, myslím…,“ řekne Jöran.

„Ach so,“ řekne starý muž. „Chceš tam rybařit, Junge?“ Jöran zavrtí hlavou.

„Jedu za svými bratry,“ odpoví. „Budou válčit s vittry.“

„S vittry? Copak to je?“

„Trollové,“ odpoví Jöran. „Horští démoni.“

„Aha,“ řekne muž. „O trollech jsem už slyšel. Ale ti jsou mírumilovní, ne?“

Jöran zavrtí hlavou.

„Požírají lidi. U Vätternu se shromažďuje velké vojsko, aby je zastavilo… Potáhne na sever. Já tam jedu pro své bratry, vrátí se se mnou domů.“

Jöran má radost, že si může s někým promluvit, ale muž zívne.

„A tak… vojáci,“ řekne. „Nic nového. Díky nim mám práci.“

Muž pak vytáhne ruku z vaku. Když otevře pěst, kterou měl do té doby sevřenou, vysype z dlaně červený prášek. Ten se vzápětí rozptýlí ve vzduchu a odletí.

„Pálivý pepř,“ vysvětlí muž. „Kdybys byl loupežník, mrštil bych ti ho do očí.“

Pak se ohlédne a dodá:

„Tahle úzká cesta vede k velkému Vätternu, Junge. Stačí, když pojedeš rovnou za nosem!“

Jöran se zadívá na cestu, na své unavené nohy i na klopýtajícího Roskila.

„Můj kůň je unavený… Nevím, jestli ještě budu mít sílu jít dál.“

„Putovat je nezbytné. Jakpak se jmenuješ, Junge?“

„Jöran Egg ze Slzavého údolí.“

„A já jsem Hasveros,“ řekne muž. „Někdy mi taky říkají Visman.“

Jöran mlčky přikývne a dívá se na něj: starý muž seskočí z osla, poškrábe se na nose a zívne.

„Teď si dám něco k jídlu. A pak si najdu nějaké měkké místo na spaní.“

„Chystáte se spát, pane? Teď?“ podiví se Jöran.

Hasveros Visman bez váhání přikývne, ačkoli kolem je už ranní světlo.

„Jezdím v noci a ve dne spím. Je to tak bezpečnější.“

„Ale v noci se venku pohybuje divá zvěř a vittrové,“ namítne Jöran.

„A ve dne lidi,“ řekne Hasveros.

„Máte na mysli loupežníky, pane?“

Starý muž jen pokrčí rameny a zadívá se na sáček s pepřem.

„Po světě chodí všelijací lidé, kterým bychom se raději měli vyhýbat… Proto musíš být opatrný, Jörane Eggu! A teď si pěkně odpočiň. Tak jako já.“

Hasveros odvede oba osly z cesty do hustého smrkového lesa.

„Ach so,“ zvolá. „Smrky už mají pupence! Ty jsou touhle dobou moc dobré.“

Hasveros pak zajde mezi stromy.

Jöran zůstane stát s Roskilem na cestě. Opět si připadá osamělý, zato ale ví, že lesem putuje víc lidí, nejen oni.

Putovat je nezbytné, pomyslí si.

Má hlad a je unavený, přitom den sotva začal.

Na stráži

Dveře vedoucí do ložnice prince Dhora jsou široké a zdobené stříbrnými listy a květy. Celý den byly zavřené a bylo za nimi ticho. Náhle se za nimi něco ozve. Zasténání.

Ristin se ohlédne ke dveřím. Podívá se na Cari, ale její přítelkyně zavrtí hlavou.

Počkáme.

Mahry tedy čekají se složenými křídly a tiše zpívají. Dhorova ložnice leží nad královskými sály, nedaleko Vřetena. Tak se říká širokému točitému schodišti, které prochází celým hradem Salajakem a lze po něm sestoupit až do podzemních tunelů.

Chránit Nosiče hůlek, to je čest. Ristin u jeho dveří ještě nikdy nestála. Nic se tu ale neděje. Ristin si pořád dokola přepočítává své čtyři Heliny kuličky.

Katje dnes pověřila obě mahry obzvlášť dlouhou směnou u dveří. Možná proto, že Ristin a Cari předtím přeletěly horu a ukázaly se mužům s meči.

„Příště sem přijdou s oštěpy,“ varuje je Katje.

Ristin a Cari od té doby nad horou neproletěly. Katje je pouští ven jen v noci – jako netopýry –, aby je nezahlédli muži s meči.

Cari zpívá Ristin tichou píseň o létání. Už brzy se proletí znovu, a ne jednou.

Jenže náhle se znovu ozve to zasténání. Nyní ještě hlasitěji.

Ristin si schová kuličky do kapsy. Nakloní se ke dveřím a zaposlouchá se.

Další zasténání. Není princ nemocný?

Ristin dá Cari znamení kývnutím hlavy a ta tiše pootevře dveře.

Objeví se před nimi místnost se dvěma okny, v nichž je vidět jen modré nebe.

Bohatě zařízená komnata. Stěny jsou tu pokryté rudým sametem, u jedné z nich stojí lůžko s měkkými koženými polštářky, na podlaze leží ranec, ze kterého trčí dvě hůlky.

Jsou to Heliny hůlky, která má Nosič hůlek opatrovat. Princ Dhor sedí na lůžku. Je hubený, má holou hlavu, oči sklopené k podlaze. Když ale Ristin vejde, pomalu hlavu zvedne.

„Proč mě vyrušujete, mahry? Zajímá vás, jak se mi daří?“

Princ mluví cizí řečí – řečí lidí.

Ristin ani Cari neodpoví. Mahry nesmějí hledět na krále a královnu, nesmějí na ně promluvit. Musí důsledně dávat najevo své podřízené postavení. Na prince se mohou podívat, ale jen na kratičký okamžik.

„Jsme tu na stráži, Vaše Výsosti,“ říká Ristin. Odpovídá chraplavým hlasem, není zvyklá mluvit lidskou řečí. Naučila se ji v dětství a pořád ji ovládá; z jejích úst ale nezní tak, jak by správně měla.

Princi jako by to bylo lhostejné. Dívá se na Heliny hůlky a vzdychá.

„Byl jsem zbabělý,“ říká. „Vy také? Něco jste asi musely provést, když vám poručili, abyste stály u mě na stráži.“

„Ne, Vaše Výsosti. Děláme jen to, co je naše povinnost.“

Princ zavrtí hlavou a poškrábe se na čele. Má na něm podivné rudé skvrny.

Pak se znovu položí na lůžko a zavře oči.

„Můžete jít, mahry,“ zamumlá.

Ristin se podívá na Cari. Je princ nemocný? Nesnědl něco jedovatého? Ristin ví, že v tunelech pod hradem se dají najít podivné houby a pijavice. A jistě mnoho dalších věcí, o kterých netuší.

Cari a Ristin nemohou nic dělat, jen odejít a zavřít za sebou dveře.

Vtom zaslechnou, že se chodbami line zpěv, který svolává všechny mahry.

Ristin se zaposlouchá. Podívá se na Cari a pak kývne směrem k Vřetenu. Obě se musejí okamžitě vrátit k ostatním družkám.

Katje je volá k sobě. Něco se stalo.

Přízračný statek

V polovině dalšího dne putování k jezeru Vättern praskl Jöranovi pravý sandál.

A to má levý už dlouho rozbitý; přesto v něm ušel několik mil.

Roskil kulhá ještě víc než předtím. Už Jörana neunese. Oba se plouhají po cestě. Jöran pak náhle zakopne – praskne mu řemínek na sandálu. Natáhne se jak široký tak dlouhý, tvrdý dopad mu vyrazí dech. Špička kořene mu způsobí dlouhý škrábanec na čele. Nadechne se a zakleje:

„Čert aby to spral!“

Ne, takhle už to dál nejde. Kůň kulhá a k tomu ty rozbité boty… Zdaleka nejhorší je, že nemá vodu. Je to už dlouho, co prošli kolem potoka, a Jöran se tehdy skoro nenapil. Příliš spěchal k jezeru, ať už leží kdekoli.

Posadí se u kraje cesty. Je to příjemné, a ještě příjemnější je lehnout si na záda a cítit pod sebou měkoučký mech. Roskil unaveně odfrkne a lehne si vedle něho. Je už starý, ale přívětivý. Jöran ho pohladí po měkkých pyscích a zavře oči.

Ať si nás třeba seberou trollové, pomyslí si.

V lese je ticho, ani ptáci nezpívají. Slunce se schovává za černý mrak.

Po chvíli začne drobně pršet. Jöranovo oblečení čím dál víc vlhne. Brzy je do nitky promočený.

Je mu zima, musí se někde schovat.

Skrze kapky padajícího deště zahlédne střechu porostlou drny trávy. Kamenný dům.

„Je tam někdo?“ zavolá, ale nikdo mu neodpoví.

Nechá stát Roskila mezi stromy. Pak se pomalu vydá po stezce a dojde na mýtinu. Nevelký statek stojí za ní, u malého políčka. Je zarostlé, ale vypadá to, že na něm předtím někdo pěstoval ječmen.

Jöran si v té chvíli vzpomene na ječmennou kaši a dostane hlad. Udělá ještě několik kroků.

„Je někdo doma?“ zavolá ještě jednou.

Z domu mu nikdo neodpoví. Místo dveří visí jen potrhaný kus látky.

Roskil za jeho zády neklidně zaržá.

Jöran jde ale dál, odhrne závěs a nahlédne dovnitř.

„Je tu někdo?“

Žádná odpověď. Všude je zlověstné ticho. Jöran přesto vstoupí, díky tomu unikne dešti.

Místnost, kterou má před sebou, mu připomíná statek u nich doma. Mají tu dubový stůl s lavicemi, kolem ohniště leží několik hrnců. Všechno je ale studené a vlhké. Nehoří tu oheň.

Hliněná podlaha je dobře ušlapaná. A dřevěný strop se zdá být také v pořádku. To je dobré znamení.

Jöran jde tiše dál a rozhlíží se, jestli by se tam nenašlo něco k jídlu.

„Haló?“ zavolá znovu, ale marně. Slyší jen kapky deště. Střecha je děravá.

Na polici neleží chléb, stůl je prázdný. Vtom nad Jöranem cosi zapraská.

Jöran zvedne oči ke stropu. Je v něm starý poklop stlučený z širokých prken. Visí z něj krátký kus provazu.

Jöran se postaví pod poklop a vší silou za ten konec provazu zatáhne.

Poklop se rozletí a přímo na Jörana se vysype cosi ledově studeného.

Chlupatá těla. Natahují se po něm jejich kostnaté ruce. Zatínají se do něj drápy, do hlavy ho koušou žluté zuby.

Vittrové!

Jörana zavalí vyhládlí vittrové.

Mezi meči

„V každém případě máme blízko k jídlu,“ říká Samuel Niklisovi. „Po celou cestu na sever budeme moct jíst.“

Musí zvýšit hlas, aby překřičel prasata v ohradě. Selata chrochtají a kvičí.

„Ano, budeme sice blízko jídla,“ namítne Niklis a ustoupí stranou, protože jeden vepř do něj strká rypákem. „Jenže daleko od vojáků.“

Chtěl by za vojáky do tábora. Promluvit s nimi, spřátelit se.

Když pak ale Niklis potká prvního z nich, málem ho to stojí krk.

Vojáci jsou mohutní jako medvědi. Když vycházejí ze svých stanů, všichni jim musí ustoupit z cesty. Kráčejí přímým směrem, ozdobení drápy a zuby zvířat, která ulovili. Karl Wagner, jejich velitel, je chlap jako hora. Kolem pasu má široký kožený opasek a u něj meč. Těžký dlouhý černý meč.

„Pane Wagnere?“

Niklis se ho pokusí oslovit. Wagner vychází ze stanu, do půl těla svlečený. Na paži má pět černých rýh, snad je to počet vittrů, které zabil.

„Pozdrav pánbůh, pane Wagnere!“ říká Niklis. „Mohl bych se cvičit…“… cvičit s vojáky? chtěl se zeptat.

Wagner se ale nezastaví. Niklis mu nestojí ani za pohled.

„Uhni!“ zakřičí na něj a udeří ho.

Wagner díkybohu nedal Niklisovi ránu pěstí, jen mu vlepil facku. Byl to ale silný úder – tak silný, že Niklis nadskočí a svalí se.

Naštěstí přistane měkce v husté trávě. Po úderu mu přesto zvoní v uších.

Karl Wagner jde dál, vůbec se neohlédne.

Niklis by zůstal raději ležet v trávě, ale přemůže se a vstane. Přebíhá louku a doufá, že nikdo neviděl, co se stalo. U stanů však slyší smích: dva zbrojnoši v červených kabátcích s bílým vzorem na něj ukazují a zubí se.

„Na co všichni čekáme?“ zeptá se Niklis večer.

„Na rytíře,“ odpoví mu Samuel. „Na pana Magnuse a na ostatní. Dokud nepřijedou, ve vojsku sedláků nebude nikdy pořádek.“

Jenže rytíři nepřicházejí. Ani vittrové. Všichni stále jen čekají.

Niklis touží po meči. K vojákům se nepřibližuje, zato se potlouká kolem kováře. Z kovárny se od rána do večera ozývají zvonivé zvuky.

Mistr Schmitt a jeho muži tu kují zbraně: halapartny, sekery, dýky, hroty šípů, kopí… Především ale meče.

Zbraně teď visí u kovárny a chladnou. Niklis si je občas dlouze prohlíží. Dlouhé meče s dlouhými drážkami. Nakonec natáhne pravou ruku a…

„Lass doch, Spargel!“

Schmitt ho okřikl. Niklis je ale po půtkách se strýcem Steinem zocelený, a tak zůstane stát.

„Pane mistře, já se jen dívám…“

„Tak ty bys chtěl meč?“ ptá se kovář. „Mohl bych ti jeden dát.“

„Díky, pane mistře.“

„Neděkuj! Nejdřív budeš muset splnit jeden malý úkol, chlapče.“

„Jaký?“

Schmitt ukáže palicí na zemi.

„Midgårdský had má šupiny z černého dračího železa. Jestli se vydáš dolů, pod zem, a odsekneš mi tam kus železa… pak ti ukuju meč!“

Kovář se usmívá. Niklis hrdě zvedne hlavu:

„A stejně si nějaký meč seženu. Už brzy!“ Schmitt se hlasitě zasměje a pokračuje v práci.

Všechny meče visí na hácích upevněných na dřevěné konstrukci. Jak poničené kusy, které je třeba opravit, tak nově ukované meče, které budou předány jejich novým majitelům. Občas se tu zastaví nějaký voják a několik si jich odnese. Někdy kováři zaplatí markami, většinou ale nemusí, patrně se s kovářem dohodli, že zbraně dostanou na dluh.

„Mistře Schmitte, kdo přiděluje meče?“ ptá se Niklis.

„Velitel Wagner,“ odpoví mu kovář.

Niklis na to nic neřekne. Má v živé paměti facku, kterou od velitele dostal.

„Meče se ale nedávají zadarmo,“ pokračuje kovář. „Za ty se platí… Jeden takový meč stojí tolik co bojový hřebec. Nejmíň deset marek.“

„Je možné si meč půjčit?“

Schmitt popojde a začne znovu vyklepávat brnění.

Přes rameno odpoví:

„Pokud s ním umíš zacházet…“

„U nás doma, na statku, máme vikinský meč,“ zalže Niklis. „Cvičil jsem s ním.“

„Nepovídej,“ řekne Schmitt. Jde k zavěšeným mečům a jeden sundá. „Na, zkus tenhle, hošánku!“

Uchopí meč za čepel a hodí ho rukojetí Niklisovi. Niklis ho sice chytí, ale málem si při tom zlomí prsty.

Musím ho držet pevně, pomyslí si. Pevně!

Jenže meč mu spadne na zem. Váží několik liber a Niklis ho neudrží.

„Vorsicht!“ vykřikne Schmitt. „Pozor!“

Niklis se vmžiku skloní, zatne zuby a meč zvedne. Když zvedá ostří k obloze, jeho paže se chvějí. Meč je krásný, rovný a špičatý…

„Tak to by stačilo, hošánku!“ říká Schmitt.

„Ale zvládl jsem to!“ namítne Niklis. Kovář vrátí meč zpět na místo.

„Musíš s ním ale taky umět máchat,“ říká. „Všiml jsem si, jak se třeseš… Hošánku, tohle je přitom jeden z našich nejlehčích mečů!“

Niklis na to nic neřekne a odejde.

Najde si březovou větev, která je ve vhodné výšce, aby se na ni mohl zavěsit a přitahovat se k ní tak, aby se jí dotýkal bradou. Ten cvik pak stále opakuje.

Bolí ho ruce, ale svaly mu sílí.

Uvědomí si, že když má u sebe hůlky, které vzal Torkel vittrům, cvičí se mu snáz. Svaly na nohou a rukou se mu začnou chvět a růst. Jako by jim ty hůlky dodávaly sílu.

Je to zvláštní.

Smrt na návštěvě

Jörana něco tiskne k podlaze. Bojuje s ostrými drápy a dlouhými zuby.

„Ne!“ křičí z plných plic.

Těla, která se na něj sesypala, jsou studená a hubená.

Dívají se na něj, objímají ho chřestivýma rukama.

„Jděte pryč!“

Jöran znovu vykřikne a nakonec se těl zbaví. Vyskočí na nohy a běží ke dveřím. Strhne závěs a vypotácí se ven, do světla. Daleko se ale nedostane, někdo ho zastaví. Chytí ho.

Jöran se nechce zastavit. Rve se, brání se, křičí:

„Pusť mě!“

„Klid, Junge!“ vykřikne něčí hlas.

Jöran ho poznává a přestane se bránit. Ten, který ho zadržel, je lidská bytost.

Je to Hasveros Visman. Za políčkem postávají mezi stromy jeho osli.

„Spal jsem tam,“ ukazuje Hasveros, „a ten tvůj vyděšený křik mě probudil… Co se stalo?“

„Jsou tam vittrové,“ šeptá Jöran. „Vrhli se na mě z půdy… Bylo jich pět nebo šest.“

Chvěje se, mluví přidušeným hlasem a ohlíží se ke dveřím. Proč nejdou ven?

Hasveros se k nim také ohlédne.

„Tak se na ty tvoje vittry podíváme,“ rozhodne.

Hasveros vejde bez váhání do domu. Jöran ne, raději vyčkává.

Starý Hasveros se uvnitř domu chvíli zdrží a potom vyjde ven.

„Tohle je dům, který byl postižen morem,“ oznámí tichým hlasem. „Je plný mrtvých.“

„Mrtvých? Mrtvých lidí?“ Hasveros krátce přikývne.

„Možná to byla rodina sedláka, která se snažila uniknout Černé smrti.“

Jöran nechápavě vrtí hlavou, ale dovnitř nahlédnout nechce.

„Jsou to vittrové! Jsou chlupatí, mají dlouhé drápy a zuby. Delší než ty, jaké mají lidi!“

„Viděl jsem,“ říká Hasveros. „Někdy se stane, že mrtvému po smrti dál rostou chlupy, nehty a zuby. Tak to bylo i tady.“

„Proč byli na půdě?“

„Asi se tam skrývali před nákazou,“ odpoví Hasveros.

„Ale ona si je stejně našla. Uložil jsem je do postelí.“ Jöran se ohlédne.

„Máme v patách Černou smrt?“

„Byla tady, jenže od té doby už uběhla dlouhá doba,“ řekne Hasveros.

Jöran přesto od domu duchů couvá a strachy mu cvakají zuby. Déšť sice ustal, ale všechno ostatní je jedna velká bída. Hasveros se na něj opět podívá.

„Junge, k jezeru Vättern ti pořád zbývá ještě notný kus cesty.“

Jöran zachmuřeně pokývá hlavou.

„Můj kůň kulhá. Navíc jsem si roztrhal sandály.“ Starý muž se zarazí, jako by o něčem přemýšlel.

„Potřeboval bych pomocníka,“ řekne po chvíli. „Ten, co jsem ho měl naposled, mi utekl do Dánska. Tvrdil, že mé bylinky voní příliš pronikavě.“

Hasveros přistoupí ke svému oslu. Jöran slyší rachocení malých kotlíků a džbánků – starý muž si skládá věci do zavazadel, která mu zvíře nese.

„Trochu ty věci přeskupíme, mladíku. Ty lehčí umístíme na hřbet tvého koně, abys mohl jet na mém oslu.“

Jöran mu v první chvíli nerozumí, ale pak pochopí, že se poveze.

„No, a pak ti vyčistíme čelo,“ říká Hasveros. „A seženeme ti vysoké boty.“

„Nemám peníze,“ namítne Jöran.

„V tom případě se u mě krapet zadlužíš,“ řekne Hasveros. Jde k Roskilovi a při pohledu na náklad, který kůň veze, uznale pokývá hlavou: „Máš pěkné provazy, Junge.“

„Ty nejlepší v celém Smålandu,“ vysvětlí Jöran. „Pleteme je z lipového lýka jako Vikingové.“

Hasveros provazy prohmatá a zamyslí se.

„Vezu si bavlnu z jihu,“ řekne. „Ta by se na provazy hodila, ne?“

„Jistě,“ odpoví Jöran, aniž ví, co je bavlna.

„Dobrá, jsme tedy dohodnutí, Junge. Upleteš mi provazy!“

Starý muž pomůže Jöranovi na oslí hřbet. Náklad, který zvíře veze, vypadá jako dva hrby. Jöran se mezi ně může vcelku pohodlně posadit.

Je rád, že opouštějí statek, na němž řádil mor. Roskil a osli kráčejí klidně po stezce.

Za soumraku pak všichni dojdou na břeh, za nímž je voda – Jöran jí ještě nikdy tolik neviděl.

Vättern! Jezero připomíná obrovskou řeku. Rozkládá se od severu k jihu, jako by v dálce bylo bezbřehé.

„Naší další zastávkou bude Vadstena,“ říká mu přes rameno Hasveros. „Mám tam nějaké vyřizování a také si budeme muset odpočinout. Potom budeme pokračovat v cestě.“

„Kam až pojedeme?“ ptá se Jöran.

„Až na samý konec Vätternu,“ odpoví Hasveros. „Rád bych se podíval na ty vojáky, o kterých jsi mluvil. A na vittry.“

Rytíři

Čtvrtého dne ráno se v táboře u Askersundu objeví tři rytíři.

„Přijeli v noci,“ říká Samuel tiše.

Niklis ale za východu slunce vidí jen tři drahé hřebce oblečené do čabrak, které jsou ozdobené erby zmíněných rytířů. Koně se popásají nedaleko tří velkých stanů, které byly postaveny do trojúhelníku. Na jejich střechách vlají modré a žluté korouhve.

Rytíři zřejmě spí, ale mají s sebou velký doprovod – mnoho zbrojnošů a ještě víc vojáků. Také dva baviče v pestrobarevných šatech. Jednoho z nich, Krásného Waltera, zná Niklis z Eksjö. Druhý se jmenuje Ambjörn Fagher a je to kejklíř. Oba muži mají loutny a zpívají u stanů písně. Bratrům Eggovým, kteří dosud slyšeli jen zpěvy v kostele, připadají krásné.

Vojáci odpočívají a poslouchají zpěv a hudbu. Je jich teď padesát. U opasků mají sekery a meče a všichni mají na rukou černé nátepníky. Uprostřed stojí Karl Wagner, který je stále v pohotovosti. U rytířských stanů stojí řady dlouhých červených kopí. Niklis k nim zamíří, chce si je prohlédnout zblízka, když vtom mu někdo zařve do ucha:

„Uhni, paznehte!“

„Komu mám uhnout?“ říká Niklis tiše.

Nebojí se, proti řevu strýce Steina to nic není. Jen se ohlédne, aby viděl, kdo na něj zakřičel.

Je to zbrojnoš, který drží v náručí rytířův štít a má na sobě dokonale čisté rudé oblečení. I vlasy má červené – stejně jako obličej.

„Uhni, pacholku!“ Niklis zůstane stát.

„Nekřič, ať nepraskneš jako nateklý vřed!“ řekne.

„Vždyť už tak vypadáš.“

„Kliď se mi z cesty, usmrkanče!“ odpoví zbrojnoš.

„Jménem rytíře Rolanda!“

„Cože? Jménem koho…?“

Zbrojnoš zvedne štít, jako by tím bylo řečeno všechno:

„Jsem Sixten Malík, zbrojnoš pana Rolanda. A ty mi jdi okamžitě z cesty!“

Niklis se ani nehne.

„A já jsem zase Niklis Egg z Vikinského údolí!“

Oba se na sebe chvíli mlčky dívají. Sixten Malík pak do Niklise strčí štítem. Zašťourá se v nose a zasyčí:

„Ty nejsi žádný Viking, ty prcku!“

Pak vejde mezi stany. Niklis se vrátí k Samuelovi.

„Pazgřivec jeden,“ uleví si bratr.

„Je to patolízal rytířů,“ říká Niklis. „To, čím by ses chtěl stát.“

Samuel mlčky vytáhne stříbrnou hůlku. Má dlouhé a silné ruce. Niklis vidí, že do stříbra vyryl malý zářez.

„Slyšel jsem, že se dnes dáme na pochod.“

„Už je nejvyšší čas,“ říká Niklis.

„Šedesát dnů,“ říká Samuel. „Slyšel jsem, že na bitevním poli budeme šedesát dnů. Až uvidíš na mé hůlce šedesát zářezů, vrátím se domů, do našeho Slzavého údolí.“

„Do Vikinského údolí,“ opraví ho Niklis. Ukáže na bratra. „Zesílily ti ruce, všiml sis?“

Samuel přikývne.

„Mám pocit… jako by mi ty vitterské hůlky dodaly sílu.“

„Mám stejnou zkušenost,“ řekne Niklis. „Díky mé hůlce mi sílí paže.“

Oba se nechápavě zadívají na stříbrnou hůlku. Samuel si ji pak zasune do kapsy.

„Jsou to kouzla trollů,“ řekne. „A ta mohou být nebezpečná.“

Snídá se brzy, tábor se chystá na cestu.

A pak ta chvíle přijde. Ještě dřív, než se slunce stačí vyhoupnout na oblohu, vyjde jeden zbrojnoš ze stanu a zvedne k ústům roh. Nad táborem se nesou tři dlouhá zatroubení.

Wagner se rozkřikuje. Všichni mají před odchodem naspěch – zbrojnoši, kuchaři, pěšáci i jízdní vojáci. Kuchař Koch a kovář Schmitt udělují svým lidem, kteří rozkládají kuchyni a kovárnu na jednotlivé části, hlasité pokyny.

Bratři Eggové se věnují prasatům. Nejprve je shromáždí a pak naloží na vůz tažený voly. Přestože selata jsou neposlušná, nakonec se jim to podaří.

Přibližně během hodiny je všechno připravené. Niklis a Samuel si vyskočili na kozlík k vozkovi.

Tři mladíci vyvedou na kopec, nejvyšší místo tábora, tři silné koně. Zazní další zatroubení, závěsy ve stanech se odhrnou a vyjdou z nich majitelé těchto zvířat.

Tři rytíři. První rytíři, které bratři Eggové v životě vidí.

„Jsou to bohatí páni,“ poznamená vozka. „A tohle všechno dělají proto, aby ještě víc zbohatli.“

„Tamhle je velitel, pan Magnus ze Sigtuny,“ říká Samuel a ukáže na rytíře, který jde v čele a má na sobě zelený oděv zdobený stříbrem. „A ten štíhlý rytíř za ním, to je Roland z Freisleru.“

Niklis si vzápětí všimne, že Samuel jako by zkameněl – třesoucí se rukou při tom ukazuje na mladého rytíře, který stojí vedle Magnuse. Je světlovlasý, mladý, ale se starýma očima.

„To je Birger,“ vysvětlí Samuel. „Birger z Borgholmu, který bojoval v Rusku.“

Magnus a jeho rytíři zřejmě na něco čekají.

Niklis najednou zaslechne, že v lese na severu cosi šumí: je to roj lesklých postav. Může jich být asi tak dvacet. Letí těsně vedle sebe a poletují v širokých kruzích kolem rytířů.

„Co to je?“ diví se Niklis. „Motýli?“

Samuel mu neodpovídá, je patrně stejně užaslý jako bratr.

„To jsou elfové,“ poučí je vozka. „Elfové ze severních lesů.“

„Elfové?“

„Elfové jsou nepřátelé vittrů,“ dodá vozka. „Poslouží nám jako zvědové.“

Opět se ozve troubení, tentokrát hluboký tón trubky. Vojsko se dá zvolna na pochod. Je ovšem tak dlouhé, že Samuel, Niklis a zbytek zadního voje musejí dlouho stát na místě a čekat.

Vojáci pocházející z řad sedláků jdou po svých, mají na sobě kamizoly a kabátce z valchované látky. Ve vojsku kráčí také několik řad střelců s luky vyrobenými z tisového dřeva, které jsou vyšší než oni sami. Většina vojáků si ale nese zbraně s dlouhými rukojeťmi, jako například sekery nebo halapartny. Mnozí drží kopí nebo mají na zádech kuše.

Nakonec se dá do pohybu i zadní voj. Vepři spokojeně zachrochtají, když se vůz rozjede.

Cesta přes pole je široká a suchá, udusaná tisíci kopyt a podrážek.

Askersund jim mizí za zády. Krajina na severu je plochá a stromy nízké.

Niklis ale ví, že dál na severu je čekají temné lesy a mohutné hory.

A také vyhládlí vittrové.

Vábení

„Tak kdy se objeví ten tvůj had, Loviso?“ ptá se hejtman.

„Už brzy, otče.“

Lovisa pevně svírá trubku. Pan Sejenius si za jejími zády tiše odkašle.

„Můžeme ještě počkat, Loviso, ale ne moc dlouho.“ Na břehu Velkého jezera se sešla vznešená společnost: hejtman Georg z Jämtlandu, pan a paní Sejeniusovi a dva vojáci z řad stráží. Lovisa několik dní neustále mluvila o tom, co viděla pod ledem – tak dlouho, dokud jí otec nezačal věnovat pozornost. Hejtman se nyní dívá na jezero.

„Jezerní had… Viděl ho kromě ní ještě někdo?“ Pan Sejenius zavrtí hlavou.

„Z našich vojáků nikdo, pane Georgu,“ říká. „Ale to víte, vojáci se snaží vypátrat vittry, ne hady…“

Lovisa, která stojí jen několik metrů od břehu, pozvedne svou trubku.

„Já toho hada viděla,“ říká. „Lars také.“ Podruhé zaduje směrem k vodě.

Kdyby chtěl had vystrčit hlavu, měl by dost místa. Ledovou pokrývku jezera rozbila před dvěma dny bouře. Podél břehu plují kry. Jsou mezi nimi černé praskliny.

Lovisa doufala, že právě v nich se had ukáže. Proto teď dlouze troubí nad hladinou a vábí ho.

Nic se ale nestane. Jen to, že Lovisa za zády zaslechne tichý hlas:

„Možná jsi jen pod ledem zahlédla několik štik, které plavaly v řadě za sebou.“

Tohle napadlo jejího otce. Pan Sejenius zamumlá:

„A nemohl to třeba být neobvykle velký sumec?“

„Pokud Lovisa viděla hada,“ říká paní Sejeniusová, která stojí vedle něj, „pak to byl had.“

Lovisa neodpovídá, jen spustí trubku k zemi. Ozvěna utichá, všichni čekají.

„Pane Georgu,“ řekne Sejenius po chvíli, „už musíme jít… Brzy by měl dorazit Gabriel Grau s novinkami ze severu.“

Je ticho. Otec přikyvuje.

„Díky, Loviso. Umíš krásně dout… Věřím, že krávy tvou trubku rády poslouchají.“

Pak udělá tiché gesto a společně s ostatními odejde od břehu. Všichni míří na hrad. Lovisin otec dělá dlouhé kroky, spěchá. Lovisa ví, že má plnou hlavu starostí: ti požírači lidí se prý s každým dnem čím dál víc blíží ke hradu.

Lovisa zůstane stát u vody, sama se svou březovou trubkou. Zvedne ji k ústům a naposledy zaduje na ledové kry. Na rozloučenou.

Pak trubku spustí a také se vydá ke hradu. Ji a Larse čeká hodina latiny s paní Sejeniusovou a její kůň Aegir se předtím musí nažrat.

Najednou za sebou cosi uslyší a není to jen šplouchání vln.

Temně znějící zasyčení.

Lovisa otočí hlavu k vodní hladině.

Sto loktů před ní je v ledu široká prasklina. Něco z ní čouhá – vršek světle šedé hlavy. Po stranách má černé oči, které se dívají na břeh.

Hadí hlava, delší než celý Aegir.

Lovisa znovu zaduje. Vyšle pozdrav směrem k jezeru. Hadova hlava se vynoří o kousek výš. Had trochu zasyčí a pak se znovu zanoří pod hladinu. Led se zhoupne a pak se zase uklidní.

Lovisa vydechne. Nejspíš by měla být zklamaná, protože tohle jí nikdo nebude věřit.

Jenže had její troubení slyšel. Vynořil se z Velkého jezera jen pro ni, pro nikoho jiného.

To znamená, že Lovisa mu může dát jméno. Bude se jmenovat Storsi.

Ve Vadsteně

„Tady máš, Junge,“ říká Hasveros. „Posílá ti je jediný švec, co je tady ve městě.“

Jöran se dívá nechápavě. Starý muž mu hodil do klína kožené boty. Nové a dobře naolejované.

„Díky,“ řekne Jöran tiše.

Jsou ve městě Vadsteně, kde Hasveros prodal své bylinky z jihu a opatřil si zásoby jídla. V jeho zavazadlech přibyly džbánky a pytlíky se záhadnými prášky a tekutinami. Veze také koření, které způsobuje, že jsou jeho osli cítit víc než kdykoli předtím.

Jöran ví, že se ve Vadsteně buduje nový klášter. Hasveros se ale na stavbu nezašel vůbec podívat. Ubytoval se v malém hostinci a vzal pak s sebou Jörana do spousty různých příbytků v úzkých uličkách, kde si potřeboval nakoupit různé věci.

Jöran, který v několika posledních dnech škobrtal bos, si kožené boty hned nazuje a postaví se. Boty mu vyhovují, jsou tvrdé, ale přitom ohebné.

„Kdysi jsem pracoval jako švec a v kůžích se vyznám,“ vysvětluje mu Hasveros. „Tyhle střevíce ti vydrží celou cestu na sever… Až k samotné Hel.“

„K Hel?“

Starý muž pohodí hlavou k severu.

„Hel je bohyně, která žije na konci světa. V bezedném jezeře.“

„Tam leží Valhala,“ dodá rychle Jöran.

„Valhala?“ Hasveros se na něho zadívá. „Kdepak jsi to slovo slyšel?“

Jöran zvedne hlavu.

„Mluvil o něm Orm Egg, můj prapředek. Orm byl poslední Viking… Plul na sever, chtěl se dostat do obydlí bohů, do Valhaly.“

„Opravdu?“ podiví se Hasveros. „A vrátil se odtamtud?“ Jöran zavrtí hlavou.

„Jeho loď zmizela na konci světa.“

Hasveros mlčí. Zvedne hlavu a jeho vrásčitý obličej se otočí k severu.

„Lidé toho napovídají… Nikdo neví, co tam je,“ řekne tichým hlasem. „Známe jen stará vyprávění a historky.“

Pak se zvedne.

„Ve Vadsteně jsem si zařídil vše, co jsem potřeboval. To znamená, že můžeme vyrazit na sever.“

Jöran přikývne a ohlédne se. Vidí ale jen osly.

„A kde je Roskil?“

„Prodaný,“ odpoví Hasveros. „Mladíčku, tvého koně koupil ten švec. Zaplatil za něj těmahle botama.“

Jöran překvapením přivře oči a sklapne pusu.

„Tvému koni bude líp tady, ve městě,“ pronese Hasveros a nasedne na svého osla. „Nebude se muset trmácet k Hel a nepřepadne přes okraj světa.“

Hasveros pak mlaskne a vyjede z úzké uličky. Jöranovi nezbývá než ho následovat na oslu. Naposledy se ohlédne. Rád by se s Roskilem rozloučil, jenže není čas.

Ale já se sem vrátím, pomyslí si. S Niklisem a Samuelem.

Když dorazí do míst, kde se jezero začíná měnit v řeku, je už pozdě večer. Okolní louky jsou sice ušlapané, ale jinak prázdné, svítí na ně jen měsíc.

„Tohle je Askersund?“ ptá se Jöran.

„Ano,“ odpoví Hasveros, „ale vojsko už odsud odtáhlo.“ U řeky svítí jedna louč. Znějí tam nějaké hlasy: starší muž a dva chlapci sedlají své koně. Všichni tři mají meče a luky.

Zatímco Jöran sklopí oči, Hasveros zvedne ruce a zavolá:

„Haló, vy tam! Dobří muži, neviděli jste tady u jezera vojáky?“

Jeden starší muž se ohlédne. Ukusuje z klobásy. Jöran vidí, že přes jedno oko má pásku. Na sedle jeho koně visí dva nadité váčky s penězi. Zřejmě proto mají tihle tři tak dobré zbraně.

„To se ví, že viděli. A ne zrovna málo!“

Jednooký hovoří lámanou švédštinou. Váčky skryje pod přehozem, který se dává koni pod sedlo.

„Kdy? Teď někdy?“

„Jsou to tři dny, co se vypravili na sever, aby tam bojovali,“ odpoví jednooký. „Bylo to přesně šest set padesát osm mužů… Vedli je tři rytíři.“

Hasveros pokyvuje hlavou.

„Velký dík, pane! Šťastnou cestu!“

Jöran mlčí, je unavený. Niklis a Samuel už tu tedy nejsou.

Zato Hasveros vypadá spokojeně. Pobídne svého osla a jede k Askersundu. Přes rameno zavolá:

„Dnes v noci se vyspíme v pořádných postelích. To je náš osud a naše odměna!“

„Nebudeme pokračovat v cestě?“ zavolá na něj Jöran. Hasveros zavrtí hlavou.

„Vojsko se pohybuje pomalu, Junge. Však my je brzy doženeme!“

Vojenské ležení

K roztržce se zbrojnošem Sixtenem dojde po namáhavém přesunu. Niklis je za ni vděčný – sám ji totiž vyvolal. Niklis je unavený. Svět je tak velký. Vojsko se právě přesunuje mezi stromy, Niklis nedohlédne na konec lesa. V čele jedou rytíři, pak následují vojáci. Nad nimi poletují elfové podobní bzučícím vážkám. Čtyři mladíci buší do bubínků, aby šel průvod stejným krokem.

Úzká cesta vede rovnou na sever. Prochází mezi duby. Někdy je ale tak úzká, že po ní vozy neprojedou. Tesaři s obrovskými sekerami ji proto musí klestit. Lesem se nesou jejich údery a cesta se rychle rozšiřuje.

Niklisovi se klestění líbí. Má pocit, že jejich vojsko už nemůže nic zastavit.

Vojsko projede v lese kolem několika malých vesniček. Některé z nich jsou po Černé smrti liduprázdné, jiné kypí životem. Tihle lidé, kteří žijí v lese, se určitě doslechli o tom, že proti vittrům táhne vojsko, protože když průvod zahlédnou, vítají jej radostným křikem a nabízejí vojákům konvice se studeným mlékem a pivem. Malé děti běží podél zadního voje a mávají na něj tak dlouho, dokud je matky nezavolají zpět.

Když vojsko navečer rozbije tábor, jsou všichni unavení. Přesto si nemohou vydechnout.

Všichni vědí, že vittrové raději útočí v noci než ve dne. Vojáci proto mají meče a luky po ruce, strážní hlídají a kolem tábora stojí do kruhu zaražená kopí.

Trollové železo nesnášejí. Na bodcích kopí visí svazky slanečků, ty také nemají rádi.

Elfové, rychle se pohybující svítící těla na noční obloze, přelétají nad ležením. Působí to dojmem, že snad nikdy nespí.

Vojáci dostávají každý večer horkou polévku. Vaří ji kuchaři, nalévají bratři Eggové.

Niklis si všiml, že ve frontě na jídlo pokaždé předbíhá zbrojnoš Sixten Malík. Kdykoli přijde řada na zbrojnoše a panoše, Sixten rukou, v níž si nese misku, odstrčí všechny, kteří jsou mladší a menší než on. Pak se k němu připojí jeho mladší bratr, který se u toho posměšně šklebí.

Sixten podává misku Niklisovi.

„Nalej mi, kuchtíku!“

Niklis se mlčky dívá na Sixtenovu prázdnou misku. Pak pokrčí rameny. Vezme naběračku a nalije mu do misky zelňačku téměř po okraj.

Sixten mu nepoděkuje, jen se otočí a má se k odchodu.

„Sixtene,“ osloví ho Niklis. „Nechceš ještě koření?“

„Cože?“ zeptá se Sixten a zarazí se. Niklis udělá krok dopředu a kopne ho.

„Kopací koření!“

Mířil dobře, zasáhl zespodu Sixtenovu misku. Horká polévka vystříkne Sixtenovi na hlavu a na košili.

Sixten překvapeně zamrká a otevře pusu, jako by náhle ztratil řeč. Když se pak vrhne na Niklise, je cítit zelnačkou.

Niklis se s ním pustí do křížku, oba padnou na zem a kutálejí se. Niklis popadne Sixtenovu suknici a začne ji trhat.

Konečně rvačka! Jenže vzápětí ho popadnou silné ruce.

„Tak dost!“ vykřikne Samuel. „Uklidněte se, jinak vás budeme muset oba svázat!“

Samuel táhne Niklise pryč a totéž dělá Bertram Koch se Sixtenem. Oba bratři musejí dál nalévat polévku. Pak budou mít volno a budou moct jít ke stanům.

Niklis se dívá za odcházejícím Sixtenem Malíkem.

„Chyběla už jen jedna rána,“ sykne Samuelovi, „jen jedna…“

Přeruší ho hudba. Mezi smrky znějí radostné tóny.

„Začalo vystoupení kejklířů,“ říká mu Samuel. „Pojď!“

Niklis se nechá vést ke světlu a k hudbě. Lidé se sešli na okraji lesa, před narychlo stlučeným dřevěným pódiem. Samuel a Niklis se vmísí mezi diváky.

„Buďte všichni vítáni!“ zvolají kejklíři. „Dnes večer vám zahrajeme jako nikdy předtím!“

Ambjörn a Walter vystupují večer co večer. Nic za to nechtějí, stačí jim, když jim vojáci po vystoupení hodí pár mincí.

„Račte dál, dobří lidé! Jen směle dál, páni vojáci!“ Kejklíři hrají a zpívají písně a sami se doprovázejí.

Když zapívají oblíbené kousky, jako například Píseň o Olofovi, který ví, jak napálit trolly a Cestu k pramenu mládí, na scéně přistane víc mincí.

Vojáci tleskají do taktu. Jenže kejklíři najednou přestanou hrát.

„Zadržte, přátelé!“ vykřikne Walter. „Něco jsem viděl!“

Walter odběhne od ohňů do lesa a Ambjörn vyrazí za ním. Publikum začne neklidně ševelit.

Mezi stromy se pak ozve:

„Jsou tu vittrové! Jdou sem!“

Z lesa vychází velká tmavá postava se zdvižnýma rukama.

Na okamžik zavládne hrobové ticho, které ovšem vzápětí vystřídá povel:

„Do zbraně! Na ně!“

Zakřičel to Karl Wagner. Vojáci hned vyskočí na nohy. Pak se ale ozve smích. Tím netvorem je totiž Krásný Walter – vzal si vypelichanou vlčí kůži, která má bílé zuby vyrobené z březové kůry. Drží ji vysoko nad hlavou.

Jenomže vojákům do smíchu není. Tváří se zarputile a svírají meče.

„Nebojte se, panstvo!“ dodá Ambjörn rychle. „Já té vittře useknu hlavu!“

Ambjörn popadne dřevěné kopí a malý štít a vrhne se na Waltera. Vojáci, kteří pocházející z řad sedláků, se začnou smát a ostatní vojáci se zase posadí – žertéři nepřijdou o hlavu.

Následujícího dne pokračuje vojsko v cestě, vyjde z lesa na rozlehlou planinu. Nad hlavami jim tam svítí jarní slunce. Vojáci pak rozbijí tábor uprostřed roviny, v místě, odkud je dobře vidět na všechny strany. Žádní vittrové je tu nemohou napadnout.

Zbrojnoš Sixten přichází s miskou. Niklis mhouří oči a je připraven mu ji znovu vykopnout z ruky. K jídlu je opět polévka. Sixten se postaví vedle zástupu čekajících. Upřeně se zadívá na Niklise, ten ale před jeho pohledem neuhne.

Oba se probodávají očima.

Sixten se nakonec zařadí na úplný konec zástupu čekajících a Niklis začne opět nalévat polévku.

Křídla v lese

„Vojsko je už blízko,“ říká Hasveros.

Jöran vidí zřetelné stopy vojáků, kteří tudy prošli. Nohy a kopyta udupaly půdu mezi stromy v šířce několika loktů. Teď po ní kráčejí jejich osli.

„Doženeme je mnohem dřív, než začne magnum bellum.“

„Co to je?“

„Velká válka,“ odpoví Hasveros.

Slunce už zapadá, ale oni jedou dál. Když se ocitnou uprostřed lesa, Hasveros se na jednom místě náhle zastaví a zadívá se pod stromy.

„Léčivé rostliny,“ říká. „Musím si je nasbírat… Počkej tady.“

Hasveros pak zmizí mezi stromy. Jöranovi nezbude než čekat u oslů.

Na cestě je šero, skoro tma. Jöran zničehonic spatří, že se v lese něco blýská. Slabá zář.

Zadívá se na ni a v duchu se ptá: Nejsou to vojáci?

Nebo snad vittrové?

Nechá stát osly na místě a pomalu se vydá mezi stromy. Světlo není na cestě, ale o kousek dál, v lese. Roste v něm husté kapradí. Když se Jöran skloní, může jím projít. Jde tiše dál, uhýbá před větvemi a nakonec zvedne hlavu.

Pak překvapením otevře ústa.

Nad hlavou mu zazáří tamto světlo, ale není to louč. Je to malá bytůstka, která sedí nahoře mezi listy. Na výšku neměří víc než natažená lidská paže.

Usedla na březovou větev jen několik loktů od Jörana. Její štíhlé tělo jako by celé svítilo. Křídla na zádech má ještě tenčí. Nebýt jich, vypadala by jako malý člověk s bílými končetinami a s jemnými žlutými vlasy.

Jöran zatají dech. Bytůstka se nehýbe a upírá oči k severu. Najednou se nadechne a otočí se. Zadívá se pod sebe. Na Jörana.

Její bílý obličej se promění. V očích má nejprve strach a vzápětí zlost. Křídla začnou vibrovat.

Bytost potom zaútočí.

Jöran je připraven si dřepnout, ale v tu chvíli mu bytost proletí kolem hlavy a prudce vzlétne nahoru. Změní se v bílou čáru, proletí mezi stromy a je pryč.

„Junge?“

Na Jörana volá z cesty Hasveros. V jeho hlasu je netrpělivý tón.

Jöran si vydechne. Otočí se a vrátí se co nejrychleji přes kapradí.

„Kde jsi byl?“ ptá se Hasveros, který stojí u oslů.

„Něco jsem viděl v lese… Člověka s křídly! Byl malý jako pták a svítil!“

„Aha,“ říká Hasveros. „Tak to byl horský elf.“

„Elf?“

„Elfové jsou malé bytosti, které umějí létat,“ vysvětlí mu Hasveros. „Vyskytují se jen tady ve Skandinávii. Ale jsou plaší, hodně plaší.“

„Měl jsem dojem, že tenhle tady byl na stráži,“ říká Jöran.

„To je dobře, Junge. Zřejmě se už brzy dostaneme ven z lesa.“

Hasveros má pravdu, dostávají se na velkou pláň. A protože je na ní ušlapaná tráva, chůze ve stopách vojska je díky tomu ještě snazší.

„Nejsou tu žádné stromy,“ poznamená Jöran.

Je rád, protože má pořád před očima elfův zlostný pohled. Žádné stromy, žádní elfové.

„Už brzy dorazíme do města, které nese jméno Örebro,“ pronese Hasveros. „Rytíři se tam jistě zastaví, budou si potřebovat doplnit zásoby… Za dva tři dny je doženeme.“

Jöran přikyvuje.

„To jsem rád!“

Ale co Samuel a Niklis? Budou mít také radost? Budou se s ním chtít vrátit domů k matce? Jöran si tím není moc jistý.

Setkání na mostě

Lovisa slyší, že nad hladinou zní zvuk píšťaly. Odkud přichází? Všude kolem jezera vidí jen samé vojáky. Každý den jich sem přechází víc a víc.

Její otec přiměl norského a švédského krále, aby je povolal, a oni teď přicházejí ze západu, východu a jihu. Ze všech světových stran kromě severu. Tam žijí vittrové, tam se vojáci vydají a utkají se s nimi. Povede je její otec.

„Hrad nepřátel je plný stříbra,“ říká. „Uvidíš je, až ho dobudeme.“

Až ho dobudeme. Jako by to pro otce byla samozřejmost.

Lovisa stojí na mostě vedoucím na ostrov Frösön. Je stále ještě jaro. Led sice roztál, ale voda v jezeře zůstává studená.

Soumrakem dál zní zvuk flétny.

Lovisa se ohlédne: na dřevěném mostě nikdo není, ale hudba nepřestává znít. Uvědomí si, že přichází zespoda. Tichá hudba se line pod jejíma nohama.

Tiše přistoupí k zábradlí, nahne se dolů a podívá se do vody. Je tam tma, spousta stínů. Most je nesen silnými kůly, které stojí ve vodě a jsou spojené menšími kůly a prkny.

Tam dole, ve tmě pod mostem, sedí na jednom z kůlů nad hladinou mladík s dlouhými světlými vlasy. V ruce drží píšťalu vyrobenou z kosti. Není o mnoho mladší než Lovisa. Je nahý – tedy skoro. Na sobě má jen tenké lněné kalhoty, u pasu je má převázané šňůrkou.

Lovisa na něj zamává a mladík přestane pískat.

„Dobrý večer, slečno Loviso!“

„Dobrý večer, pane Gabrieli,“ odpoví mu tiše Lovisa. Gabriel Grau – tak zní jeho jméno. Je to jeden z otcových zvědů. Po většinu času se zdržuje v lesích na pevnině. Lovisa a on se k sobě ještě nikdy nedostali do tak bezprostřední blízkosti.

Je zima, a tak se Lovisa ještě víc zachumlá do svého šálu.

„Neměl byste se koupat v jezeře, pane Gabrieli,“ řekne.

„Proč myslíte? Proto, že je voda tak studená?“

„Voda vám nejspíš neublíží… ale o život by vás mohly připravit vodní bytosti.“

Gabriel se usměje.

„Myslíte ryby a žáby?“ Lovisa zavrtí hlavou.

„Hadi, pane Gabrieli. Hadi, kteří dovedou plavat.“ Gabriel se zasměje.

„Když plave zmije, je vidět z dálky.“

„Nemluvím o zmiji, ale o velkém hadovi… Větším, než si dovedete představit.“

„Je velký jako Midgårdský had?“ řekne Gabriel. „Tak to abych se rychle vykoupal!“

Gabriel vzápětí skočí do vody: vklouzne pod hladinu a je tentam.

Lovisa se pozorně dívá na vodu. Obává se, že se objeví velký had. Nemá s sebou trubku, nemohla by Storsiho ovládat. Ale zdá se, že ve vodě mezi pevninou a mostem nic neplave.

„Tak tady jste, slečno Loviso.“

Za zády se jí ozve hlas. Pan Sejenius se ukloní a usměje.

„Neviděla jste tu mladíka, slečno? Toho, co se pohybuje v lese. Měl jsem se tu s ním setkat.“

Lovisa mlčky zavrtí hlavou. Nechce o Gabrieli Grauovi mluvit.

„Chci se před spaním trochu projít na čerstvém vzduchu,“ řekne.

„Váš bratr už šel spát,“ říká Sejenius.

„Taky už půjdu.“

Než odejde, naposledy se podívá na vodu a všimne si, že na protějším břehu, asi padesát loktů od ní, z ní na břeh vylézá světlá postava.

Je to Gabriel, skrznaskrz promočený. Musel na to místo doplavat a držet se při tom celou dobu pod hladinou. Právě si z těla oklepává vodu. Hrábne si rukou do vlasů a natáhne se po hromádce, která leží u pařezu. Jsou to jeho šaty a dýky.

Na rameni mu přistane malý svítící bod. Elf. Lovisa několikrát viděla elfy poletovat nad stromy, ale nikdy se nedostala do jejich blízkosti.

V lese skoro nikdy nebyla, několik let žila ve městě, na hradech nebo na statcích. Kdykoli pásla dobytek, měla vždy nějaké místo, kde se mohla uložit k spánku: na salaši, na hustém seně…

Jak může někdo přežít v lese? Pod širým nebem?

Ráda by se na to Gabriela zeptala. Grau ale zmizel společně s elfem mezi smrky.

Mezi vojáky

„Jak na ně? Bodnout, nebo seknout?“

„Není lepší jim useknout hlavu?“ ptá se mladý voják.

„Může být,“ odpoví Karl Wagner.

„Bodni je a pak v nich drž meč tak dlouho, dokud je nespálí,“ pokračuje Wagner. „Ale dávej si přitom pozor na jejich krev! Krev vittrů je černá a nedá se smýt!“

Wagner a jeho muži mají zlomené nosy, husté vlasy a černé plnovousy. Niklis na nich nevidí jediný šedivý vlas. Zřejmě jim vlasy nikdy nezešedivějí, protože vojáci tak dlouho nežijí.

Třetí voják, který sedí u ohně, zvedne ukazováček. Je kratší než obvyklý prst. Niklis vidí, že mu chybí poslední článek. Přesto se jím dá ukazovat.

„Vůbec nejlepší je, když troll padne na záda!“ říká.

„Krev pak stříká nahoru, a ne rovnou člověku do obličeje.“

Niklis sedí ve tmě a poslouchá. Vydržel by tu celý večer.

Vojsko si postavilo tábor u jezera Hjälmaren nedaleko Örebra. Samuel a Niklis mohli díky tomu spatřit královský zámek. Zvedá se nad městkou hradbou a není ještě dostavěný.

Hlavní brána už ale stojí, rytíři do ní vjíždějí; potřebují si promluvit se správcem hradu. Rytířů je nyní celkem pět. Ke třem stávajícím se připojili dva ze Stockholmu: mladý pan John a tělnatý pan Arkos.

Stmívá se. Samuel a Niklis se nejprve musejí postarat o vepře a potom začnou vydávat jídlo vojákům.

Niklis se pak vydá ke stanům. K vojákům. Slyší, jak tam rachotí s dýkami, píkami a sekerami.

Nenápadně se k nim přiblíží. Karl Wagner sedí se svými muži u ohně na čerstvě pokácených kmenech.

„Co víte o severu?“ zeptá se voják, jemuž chybí kus ukazováčku.

„Je tam psí zima,“ odpoví Wagner. „Když bodneš do vittry, meč se ti klidně může rozskočit na kousíčky!“

Niklis ví, že si tihle pěšáci říkají Družina. Družina – to je bratrství, které utužila blízkost smrti. Jsou to žoldnéři, jimž se také říká námezdní vojáci. Tím byl i Torkel.

Teď nechali řečí o usekávání hlav a začali se bavit o usekávání nohou.

„Lepší přijít o ni nad kolenem než pod ním,“ tvrdí jeden z nich. „Když ti zůstane koleno, bolí prý víc, než když o ně přijdeš.“

Niklis vidí, že muž má obě nohy. Chybí mu ovšem levá ruka.

„Lepší přijít o ruku než o nohu,“ poznamená Wagner.

„Lepší přijít o oko než o šourek!“ pronese voják vedle něho.

U ohně zaburácí smích. Niklis se k mužům dostává blíž a blíž. Jeden z Družiny se náhle ohlédne.

„Hej, ty tam!“ Má husté černé vousy a drsné ruce. Když se zamračí, modrá jizva, kterou má na čele, ztmavne a zkrabatí se. „Co jsi zač, chlapče?“

„Jsem Niklis Egg, pane. Ze Smålandu.“

„Já nejsem žádný pán,“ brání se voják. Usměje se a Niklis vidí, že má vyražené čtyři přední zuby. „Jsem Knut Krepelin z Družiny!“

Niklis neví, jak se má k žoldákovi chovat. Skloní hlavu.

„A já Niklis Egg ze zadního voje.“

„Tak to bys nám mohl přinýst něco snědku,“ zasměje se voják. „A čerstvý pivo!“

„To my nesmíme…,“ začne Niklis, ale zarazí se. Copak Vikingové brali ohled na to, co se smí a co ne?

„Počkejte chvíli!“ řekne a oběhne.

Když se pak vrátí, nese soudek piva, který je z poloviny plný, a deset dlouhých žebírek zakrytých mastným kusem kůže.

„To jsou mi věci!“ vykřikne Wagner. „Maso a pivo o půlnoci!“

Vojáci se zvednou, nechají kolovat soudek a odlamují si žebírka.

„Dobré je to!“ řekne Knut a bouchne Niklise do zad.

„Někdy to můžeš zopakovat.“

Niklis je oblíbený, jen nesmí být nablízku kuchař. Právě ze sebe souká otázku:

„Odkud přicházíte?“ Knut polkne a říhne.

„Ze všech možných koutů země,“ odpoví. „Naposledy jsme byli v Tivedenu.“

„Tam jsou taky vittrové?“

„Už ne,“ odpoví mu Knut.

„Nějakou dobu to sice trvalo,“ řekne Wagner, „byli vytrvalí… ale zatočili jsme s nimi.“

Niklis si vzpomene na stříbrné hůlky, které měl u sebe Torkel. Co když je vittrové hledají?

Knut se napije piva a povzdechne si.

„Bylo to tvrdé. Nejtěžší úkol, jaký jsem kdy měl.“

„Proč byl tak těžký?“ zeptá se Niklis. Voják ukáže na zem.

„Vittrové se schovávají v lesích jako lišky v doupatech. Mohli jsme je přemoct jedině tak, že jsme se tam vydali za nimi. Zima, vlhko a černočerná tma… Takový byl Tiveden.“

„Jednu vittru jsme viděli u Eksjö. Visela na šibenici,“ říká Niklis. „Nejspíš se jí podařilo z boje s vámi uprchnout.“

„Několik jich uteklo,“ potvrdí Knut. „Ty ostatní spálily naše meče.“

„Jaké mají vittrové zbraně?“ zajímá se Niklis. „Když nesnesou železo…“

Voják se nakloní dopředu a ukáže Niklisovi svůj opasek. Má na něm připevněno několik praků.

„Tohle jsou jejich zbraně: praky a kamení. Ale my jsme jim je vzali!“

„Naše část království je tedy v bezpečí?“ chce vědět Niklis.

Wagner se zadívá k lesu.

„Zbývá ještě sever… Trollové navíc roznesli Černou smrt i mezi nás.“

„Mor?“ ptá se Niklis.

Wagner zachmuřeně přikývne.

„Rutger se nakazil a onemocněl… Včera se během pochodu zhroutil.“

Varovné vlajky

Město Örebro vypadá jako svítící kruh. Na jeho hradbách plane řada pochodní. Odrážejí se v černém vodním příkopu a osvětlují nově postavený zámek. Kdyby to Jöran viděl, považoval by to za velkolepý pohled. Jenže už dlouho předtím, než dorazili do města, ho houpavý pohyb osla uspal.

Hasveros ho vzbudil, až když zámek minuli. Bouchl Jörana do ramene.

„Junge, ty jsi usnul. Neviděl jsi nádherný zámek!“ Jöran má přimhouřené oči a mlčí. Má těžkou hlavu, jako by byla z olova.

Hasveros přistoupí k jeho oslu a vyndá cosi z jednoho vaku.

„Něco ti dám, to tě probere… Mám to z Benátek.“

Vydoluje malý zažloutlý kousek nějaké hmoty a podá ho Jöranovi.

„Rozkousej to.“

Jöran nejdřív váhá, ale pak si to vloží do úst. Opatrně ho začne cucat a náhle ucítí, jak se mu po patře šíří neobvyklá chuť. Je to dobrota. Chutná to trochu jako med, ale je to ještě sladší.

Vcucne ještě víc rozpouštějící se hmoty, rozkouše ji a spolkne. Hasveros ho při tom pozoruje.

„Chutná ti?“

Jöran rychle přikývne.

„Copak to je?“

„Říká se tomu cukr,“ odpoví starý muž. „Dělá se z řepy.“

„Máte ještě?“

„Teď už ti nedám,“ odpoví Hasveros. „Všechno se má jíst s mírou, i cukr.“

Jöran má jiný názor, cukr mu udělal moc dobře!

Hasveros ale zavře vak.

„Junge, prober se,“ vyzve Jörana. „Už brzo uvidíme vojsko.“

Jöran se už zcela probral a dívá se před sebe. Na východě se objevuje rozsáhlá vodní plocha jezera Hjälmaren. Na zvlněné hladině se odrážejí světla. Jsou to pochodně a ohniště. Ozařují velký vojenský tábor s koňmi, stany a stovkami postav.

Hasveros pobídne svého osla, aby šel rychleji. Vzápětí se ale prudce zastaví.

„Červené vlajky?“ mumlá.

Jöran vidí totéž co on: nelesknou se tam jen ohně, ale také stovky červených kusů látky. Visí na kopích zaražených kolem tábora.

„Železo a slanečci je mají bránit před trolly,“ vysvětluje Hasveros.

„Ale co ty vlajky?“ ptá se Jöran.

„Varují před morovou nákazou,“ odpoví Hasveros krátce. „Tyhle rudé praporky mají zastrašit Smrt.“

Starý muž seskočí z osla, Jöran váhá.

„Nemůžeme tam přijít oblečení jako hadrníci. Mysleli by si, že k nim jde Smrt a její zbrojnoš…“

Hasveros vytáhne ze zavazadla čistou kamizolu a široký opasek. Rychle si je oblékne. Pak si učeše řídké vlasy a vyrazí s osly k táboru.

„Stůj! Kdo je tam?“

Dva strážci s dlouhými kopími v rukách stojí na břehu mezi praporky. Těsně nad jejich kovovými helmami poletují tři malí elfové. Hasveros na vojáky zahaleká:

„Hasveros Visman a jeho pomocník. Nejsme ozbrojení a neneseme smrt.“

„Co chcete?“

„Přidat se k vašemu velkému vojsku. Kdo mu velí?“

„Rytíř Magnus ze Sigtuny.“

„Ano, toho znám.“ Hasveros k nim přistoupí, krátce se podívá na elfy a dodá: „Mám návrh. Pan Magnus vám poděkuje, pokud mi umožníte, aby mu ho přednesl.“

Strážci nejprve znejistí, jeden z nich pak ale vykročí a mávne kopím.

„Pojď se mnou!“

Jöran, nyní čilý jako rybička a ani trochu ospalý, nadšeně následuje Hasverose. Brzy se setká s Niklisem a Samuelem! Jenže tábor obklopený kopími je rozsáhlý – je to jedna velká změť stanů, loučí, ohnišť a stínů. Zaznívá tu smích a vzduchem se šíří vůně pečeného masa.

Jöran a Hasveros jsou odvedeni ke třem největším stanům, které jsou na vrcholcích zdobené vlaječkami. Jöran vidí tři chlapce, jak sedí u vchodu a čistí plátové paže a helmy. Ti se na něho zadívají nepřátelsky; ve světle pochodní se zablesknou jejich zuby.

„Kam zíráš?“ vyštěkne nejstarší z nich. Jöran nic neřekne a odvrátí pohled.

„Počkejte tady,“ poručí jim strážce, když dojdou k největšímu stanu.

Vejde dovnitř a je tam dost dlouho. Hasveros není vůbec neklidný a rozhlíží se kolem sebe.

„Nejsou tu žádné krysy,“ zhodnotí spokojeně. Jöran mlčí. Všichni ti vojáci okolo ho zneklidňují.

Také tiché hlasy ve stanu. Rozhovor, který trvá dlouho. Nakonec se objeví strážce a kývne na ně.

„Pan Magnus je sice zaneprázdněný, ale vyslechne vás.“

„No tak pojď, Junge,“ řekne Hasveros a postrčí Jörana do stanu. Do tepla. Uvnitř sedí kolem ohniště deset mužů, kteří jsou mohutní a krásně oblečení. Zřejmě jsou to rytíři. Jöran se schovává za Hasverose. Nejraději by se vrátil před stan – jenže Hasveros jde rozhodným krokem do jeho středu.

„Vážení pánové…,“ začne.

Ačkoli je ze všech nejstarší a je nejvíce shrbený, přitáhne okamžitě pohledy všech přítomných. Zastaví se před vysokým rytířem se širokými rameny a hedvábným kabátcem. Hluboce se mu ukloní.

„… buďte pozdraveni!“

Hasverosův hlas zní náhle silně jako troubení rohu. Jöran i všichni ostatní ve stanu – až na pana Magnuse, rytíře v hedvábném kabátci – sebou trhnou.

„Vážený pane Magnusi, zachránce severu země!“ vykřikne Hasveros. „Velevážený skandinávský rytíři! Jmenuji Hasveros Philippus Augustinus a pocházím z východního pobřeží Středozemního moře! Říkejte mi Hasveros nebo Visman!“

Magnus se na Hasverose zadívá unavenýma očima a kývne hlavou.

„Co si přejete, Vismane?“

„Odpočinek a jídlo!“ pousměje se Hasveros. „A také ochranu na tuto noc pro mne a mého neozbrojeného zbrojnoše. Pokud se nám jí dostane, pane Magnusi, budu k vám mít už jen jedinou prosbu.“

„Jakou?“

„Abych se mohl zítra časně ráno podívat na toho z vašich vojáků, který trpí nejvážnější chorobou.“

Rytíř se neusmívá.

„Nejvážnější, říkáte?“

„Dokážu ho vyléčit, pane Magnusi.“

Za ohništěm se vztyčí muž s šedým plnovousem a zachmuřeným výrazem ve tváři.

„Jsem Edrik Heikel, osobní lékař pana Magnuse… Kterému ze základních živlů se věnujete, Hasverosi Vismane?“

Hasveros se před lékařem zdvořile ukloní, ale v očích mu zableskne jiskra.

„Zemi, ctihodný mistře Edriku,“ odpoví už tišším hlasem. „Pokud si můžu vybrat, tak zemi… Studoval jsem ale všechny čtyři živly, a to stejně důkladně. Jsem na světě už dlouho.“

Lékař přikývne, prozatím je spokojen. Pak opět promluví pan Magnus:

„Máme tu jednoho muže, s nímž si Edrik neví rady. Nikdo mu nedokáže pomoct. Je to voják, který pochází z Tivedenu. Je už jednou nohou v hrobě. Zhroutil se během pochodu.“

„Domníváte se, že by mohlo jít o Černou smrt?“ zeptá se Hasveros.

„Ano, v nejhorším případě ano…“ Magnus si přes ramena přehodí plášť. „Dost možná ho nakazili vittrové. Je také možné, že máme v táboře smrt. Pan Edrik navrhuje, abychom všechny stany spálili.“

Hasveros se netváří ani trochu vystrašeně. Pouze zavrtí hlavou.

„S vyklízením tábora ještě počkejte, pane Magnusi,“ řekne. „Dovolte mi, abych se toho nemocného pokusil vyléčit. Ve vašem ležení nejsou krysy a to je dobré znamení. Krysy totiž mor roznáší.“

„Mám si to vyložit tak, že se nebojíte smrti?“ ptá se rytíř. Hasveros opět zavrtí hlavou.

„Už jsem se s ní v životě setkal.“

Hadí pohled

Je noc. Lovisa vezme svou trubku a nenápadně vyklouzne z hradu.

Je rozhodnutá: přivolá Storsiho. U vody se pokusí o setkání s hadem, o samotě, tváří v tvář.

Má za to, že had stoupá k hladině Velkého jezera, vždycky když potřebuje něco chytit nebo až po západu slunce. Proto tiše čekala, až slunce zapadne, a potom se, nikým nepozorována, vytratila z hradu. Její bratr Lars spí v sousední ložnici a paní Sejeniusová na ně dnes nedohlížela.

Ze zadní strany hradu vedou úzké schody dolů, Lovisa po nich tiše schází. Letní noc je šedá, ale okolní les celý černý. Lovisa přejde k hustému křoví u dřevěných palisád. Právě v tom místě je pod kůly malý otvor, kterým se nyní – s trubkou přitisknutou na prsa – protáhne. Nikde ani živáčka. Lovisa vejde na stezku vedoucí k lesklé vodní hladině. U severozápadního poloostrova se zvedá skála. Lovisa na ni vystoupá.

Nejsou odsud vidět žádná světla z hradu, zakrývají je břízy s borovicemi. Jezero, které má Lovisa před sebou, je černé a zcela tiché.

Lovisa se otočí k vodě, zvedne trubku k ústům a zaduje do ní.

Je to dlouhé zatroubení. Je možné, že ho zaslechne některý z vojáků, kteří stráží hrad, jinak ale zní jako zvuk, který vydává los na protějším břehu jezera.

Vábivé troubení se šíří nad hladinou a pak utichne.

Nic se nestane.

Voda je stále klidná. Lovisa udělá krok dopředu a zadívá se pod sebe, ale tam se nic nehýbe.

Zaduje podruhé. Opět na to nikdo nezareaguje.

Víc udělat nemůže. Odloží trubku a zůstane stát na místě.

Vtom zaslechne tlumené zasyčení. Za zády.

Lovisa se opatrně ohlédne. Mezi stromy za skálou zahlédne nějaký stín. Je to živá bytost: veliký stín se zašpičatělým nosem a úzkýma očima.

Hadí hlava.

Lovisa se ani nepohne. Had opustil jezero a je na pevnině. Jen dvacet kroků od ní.

Storsi opět zasyčí a zvedne hlavu. Má ji ve stejné výšce jako vrcholky stromů.

Lovisa ho nyní vidí zřetelně: had připomíná velký podlouhlý kamenný blok v lese. Jeho chřtán se pomalu otevírá, objeví se rozdvojený jazyk. Had se nadechne nočního vzduchu.

Přestože se na ni Storsi může kdykoli vrhnout, Lovisa zůstane stát. Obezřetně zvedne trubku k ústům a tiše do ní zaduje. Z trubky se ozve protáhlý pozdrav.

Storsi odpoví dalším zasyčením. Pomalu se sune vpřed.

Lovisa zaduje: Stůj! A had se zastaví. Zdá se, že jí rozumí.

Lovise je zima, přitom ji současně polévá horký pot. Had dál zůstává v lese. Když pak ale Lovisa pomalu couvá po skále, vzepne se a pomalu se k ní začne plazit.

Pod jeho tělem se lámou keře a břízky.

Lovisa má sucho v ústech. Těžko se jí do trubky fouká, ale musí. Přiloží ji k ústům a zaduje do ní smířlivou písničku, melodii, která jinak dokáže upokojit rozzuřené býky.

Had zvedne hlavu a zadívá se na ni. Lovisa zaduje a ukročí dozadu, pak znovu zaduje a udělá další krok, až se dostane na samotný okraj skaliska…

Had se stále sune k ní a kýve přitom hlavou dozadu a dopředu. Jeho otevřený chřtán je teď u Lovisy velmi blízko, na pouhou délku paže. Když zasyčí, Lovisu udeří jeho studený dech. Je cítit rybinou a bahnem.

Co teď? Lovisa nemá žádný plán. Nevěřila, že se to stane: že se setká se Storsim na souši a že ho bude moct ovládat svou trubkou.

Lovisa stojí na okraji skály. Za zády jí poklidně šplouchá voda. Nadechne se a rozhodným gestem zaduje směrem k hadovi: Stůj!

Had se zastaví a pohupuje hlavou. Lovisa zatají dech a zvedne k němu ruku, v níž nedrží trubku. Natáhne ji k jeho nosu. Cítí, jak je tvrdý a lesklý, ale také chladný a suchý.

Široký chřtán se zavřel. Ale co kdyby po ní Storsi přece jen chňapnul? Vmžiku by jí ukousl celou ruku.

Lovisa si říká, že musí hadovi důvěřovat. Potom spustí ruku k tělu a ustoupí stranou.

Storsi se nepohne, dokud Lovisa znovu nezaduje.

Lovisa zatroubí tak, jak to dělává, když potřebuje, aby se krávy daly na pochod. Vpřed!

Had se dá do pohybu, jeho tělo se napne a míří dopředu. Sune se kolem Lovisy na skálu a nakonec se vrhne do jezera. Voda stříká jako v jarní bystřině.

Lovisa přestane dout a nahlédne do tmy pod okrajem skály. Vidí, jak se hadovo dlouhé tělo otáčí ve vlnách a v temné vodě se zvedá jeho hlava, podobající se světlému skalisku.

Storsi ještě naposledy zasyčí a pak zmizí pod hladinou. Na poloostrov chvíli dorážejí vlny a potom nastane ticho.

Lovisa se nepozorovaně vrátí domů. V noci ale nedokáže usnout.

Hluboký řez

Krátce před svítáním probudí Niklise hlasitý křik. Co to je? Zaútočili vittrové? Ne, venku neřinčí zbraně. Za stěnami stanu se ozývají hlasy. Lidské hlasy.

U Niklise se náhle objeví Samuel – je už vzhůru a oblečený.

„Spíš, bratře?“

„Ne… Co se stalo?“

„Pojď, Niklisi. Tohle musíš vidět!“

Niklis si natáhne kalhoty a boty a vejde mezi shromážděný dav.

Přestože nad Hjälmarenem ještě nevyšlo slunce, nebe se projasnilo. Stále tu znějí hlasy – uprostřed tábora se shromáždila asi stovka vojáků. Je mezi nimi i všech pět rytířů.

Na nosítkách před nimi leží jeden z jejich druhů a třese se pod dekou. Niklis ví, jak se jmenuje: Rutger Mickelsson. Je to voják, který se před dvěma dny, během přesunu od Vätternu, zhroutil v křečích. Po zbytek cesty ho museli nést.

„Vojáci!“ vykřikne do ševelení mužů něčí hlas.

Je sice chraptivý a starý, ale podaří se mu umlčet všechny ostatní.

Niklis náhle vidí, že patří starci. Vrásčitému muži s kápí na hlavě. Má s sebou společníka, mladíka, který mu drží pochodeň.

Niklis ještě jednou přimhouří oči a zjistí, že ten mladík je jeho bratr.

„Vidíš to co já?“ zeptá se Samuela a bratr souhlasně přikývne.

„Vidím. Panebože, to je Jöran!“

Podívají se na sebe a překvapením otevřou ústa.

„Vážení páni vojáci!“ vykřikne znovu starý muž. „Jmenuji se Hasveros Visman! Léčím lidi i zvířata a vím, že tento váš druh je velice vážně nemocný… Rutgera prý postihla Černá smrt!“

V táboře je hrobové ticho – ovšem jen do okamžiku, než Hasveros vojákovi vyhrne košili.

„Mám pro vás ale dobrou zprávu: není to mor, Černá smrt se nevrátila,“ řekne. „Jak vidíte, Rutger nemá po těle žádné vředy… Toho, čím trpí, ho dokážu zbavit!“

Opět zazní šum hlasů, ale toho si starý muž nevšímá. Něco vytáhne ze svého uzlíku. V odlesku Jöranovy pochodně se leskne dlouhý nůž.

„Naše tělo má mnoho částí,“ pokračuje, „a ty musejí být vyvážené. Rutger má v břiše červa, proto ty obtíže. A proto teď na jeho těle provedu řez… Nejprve ale musím nůž požehnat.“

Hasveros vzápětí vytáhne ještě malou lahvičku s průzračnou tekutinou. Nalije ji na ostrý nůž a na své prsty. Pár kapkami té tekutiny opatrně potře i rty chorého vojáka. Uklidňuje ho při tom slovy:

„Tak a je to… Teď se drž, vojáku!“

Hasveros pak vojákovi vyhrne propocenou košili ještě výš a vyzve Jörana, aby držel louč blíž u mužova těla. Potom přiloží nůž k vojákovu bledému břichu.

Tábor se znovu ztiší. Rytíř Magnus udělá gesto rukou:

„Počkejte…“

Hasveros na něj nebere ohled. Bez váhání zvedne nůž a bodne. Pak řízne do Rutgerova boku, voják stihne jen krátce zaskučet.

Hasveros vzápětí zasune do krvavé rány prsty. Prošmátrá se k spodní části břišní dutiny, najde místo, které hledá, a pak do něj znovu zasune nůž. Zatočí jím a triumfálně zvolá:

„Tady je, darebák jeden!“

Poté vytáhne z rány světle žlutého červa, který je už zřejmě mrtvý. Hasveros jím mrští o zem a rozšlape ho.

„To, co ho trápilo, je vyříznuto!“ vykřikne. „Byl to červ, nakažený červ, který se Rutgerovi zavrtal do střeva a vyvolal otravu. Už je po něm… A já teď Rutgerovi zašiju ránu.“

Hasveros si nejprve umyje ruce v průzračné tekutině a pak udělá, co řekl. Rychle zašije řez obyčejnou jehlou a tenkou koženou nití.

„Hotovo!“

Voják sice po tomto zákroku trochu zasténá, ale pak nadzvedne hlavu a vypije několik doušků vody. Zdá se, že už je mu líp.

V táboře je opět chvilku ticho. Niklis pak uslyší, jak znovu začínají ševelit hlasy. Jsou stále hlasitější.

Co je to za starce? Jak to že dokáže lidem vytáhnout z břicha jedovaté červy?

Opět spolu

Čaroděj! pomyslí si Jöran. Stal jsem se pomocníkem kouzelníka!

Jakmile Hasveros vyléčil Rutgera Mickelssona, zavládl v táboře chaos.

„Klid!“ vykřikne rytíř Magnus.

Jenže vojáci jsou jako rozvlněná vodní hladina. Všichni se chtějí podívat zblízka na ranhojiče i na nemocného, kterému je už lépe.

Pouze Hasveros Visman stojí v klidu uprostřed davu mužů. Je starý a velice klidný.

Jöranovi však klidu nedodá.

Hasveros mě podvedl, říká si Jöran v duchu. Je to černokněžník. Mág!

Jöran se prodírá davem, musí se dostat pryč od Hasverose. Ví, že když se lidé o někom dovědí, že je černokněžník, na místě ho zabijí i se všemi jeho pomocníky. Hledá, kudy by mezi vojáky uprchl, ale žádnou možnou únikovou cestu nevidí.

Rytíř Birger mocným hlasem zakřičí:

„Zadržte! Všichni!“

Jeho povel vojáky zastaví. K nosítkám přistoupí pan Magnus.

„Je ti lépe, vojáku?“

Odpovědí je mu přikývnutí. Voják se zvedne a tázavě se zadívá na Hasverose.

„Kdo jste, Vismane? A co chcete?“

„Jet s vámi,“ odpoví Hasveros. „Rád bych se dostal na sever.“

„Opravdu? Co tím získáme?“

„Zdraví a sílu,“ odpoví Hasveros. „Lékařskému umění jsem se naučil v Montpellier. Mohu léčit vaše nemocné a dodávat sílu netečným.“

„To zvládá pan Edrik také. Umíte uříznout nohu?“

„Amputoval jsem mnoho nohou a podařilo se mi to velmi pěkně,“ řekne Hasveros. „V mládí jsem se živil jako švec, umím dobře šít. Dokážu na vaše boty připevnit podešve, mé stehy nikdy nepovolí.“

Magnus se už netváří tak zachmuřeně. Přikyvuje a zeptá se:

„Co za to požadujete, Vismane? Toužíte po měšcích plných peněz?“

„Ne, jen po bezpečí,“ vysvětluje Hasveros. „Cestou na sever nás můžete chránit. Mě a tady mého pomocníka.“

„Proč se tam chcete dostat?“

Hasverosův vrásčitý obličej se vlídně usměje.

„Jsem zvědavý. Míříte do severních hor a mě zajímá, co tam je. Chtěl bych to vidět na vlastní oči.“

Rytíř Magnus vypadá unaveně.

„Budete tam mít možnost zažít víc, než byste si mohl přát, Vismane.“

„Vážně?“

„Od pana Sejeniuse a jeho zvědů jsme se dnes večer doslechli špatné zprávy,“ říká rytíř. „Země pod horami se stále víc otřásá. Midgårdský had se už brzy probudí. Země pukne.“

Hasveros se přesto stále vlídně usmívá.

„Kdo ví, třeba se mi podaří vyříznout i takového červa!“

Magnus se lhostejně zasměje.

„Pojďte dál, Vismane,“ řekne a otočí se, „promluvíme si ještě v mém stanu.“

Hasveros vykročí za ním, ale předtím se ještě zadívá na Jörana.

„Počkej tady, dokud tě nezavolám.“

Potom vejde do stanu. Vojáci se rozcházejí, mručí si pod vousy. Rutgera Mickelssona odnášejí na nosítkách; ten na nich ovšem neleží, ale sedí.

Jöran zůstane stát osamocen s pochodní v ruce. Nejraději by se někam schoval.

Najednou mu někdo stiskne rameno.

„Bratře!“

Jöran se otočí a zadívá se do očí, v nichž se odráží plameny ohně.

„Co tady děláš?“

Jsou to oči Niklise. Ačkoli od chvíle, co se viděli naposled, uplynul pouhý jeden týden, jeho bratr vypadá starší. Má silnější ruce a mohutnější ramena.

„Niklisi!“ vyhrkne Jöran a snaží se, aby to znělo radostně. Jenže Niklis se na něj neusměje.

„Jak ses sem dostal, bratře?“

Jöran pohodí hlavou k rytířskému stanu, do nějž vešel Hasveros.

„Přijel jsem s tím starým… ranhojičem. Co ty? Už je z tebe voják?“

Niklis krátce přikývne.

„Skoro…“

„A co Samuel?“ řekne Jöran. „Daří se mu dobře?“

„Ano, bratře,“ pronese hlas za Niklisem – Samuel. Samuel udělá krok vpřed. I on jakoby povyrostl.

Pohlíží na Jörana možná o krapet vlídněji než Niklis.

„Jakpak se má naše matka?“ zeptá se Samuel tiše.

Jöran pokyvuje hlavou.

„Dostala ty peníze, které jsi mi dal. Je ráda, že je má.“

„Byl u nás farář?“ pokračuje Samuel. „Vyptával se na Steina?“

„Ne… Nevím o tom, že by se u nás zastavil.“

Niklis se zachmuřeným výrazem ve tváři kývne hlavou ke stanu.

„Co je ten starý zač?“

„Hasveros?“ ujistí se Jöran. „Dovolil mi, abych se k němu připojil… cesta na jeho oslech ubíhá rychleji… Popravdě nevím, co je zač. Pochází z jihu. Spravuje boty, léčí lidi, taky mi nabídl něco, čemu se říká cukr. Je to dobré, musíme to přivézt domů!“

„Ano. Právě tam teď odjedeš,“ řekne Niklis.

„Já bez vás nikam nepojedu!“ brání se Jöran.

„Nemůžeme opustit vojsko,“ vysvětlí Samuel. „My teď totiž sloužíme králi.“

„Takže domů pojedeš sám,“ dodá Niklis.

„Teď už nemůžu, i kdybych chtěl,“ namítne Jöran.

„Jsem přece Hasverosův pomocník!“ Samuel se zamyslí a tiše si povzdechne.

„Až dorazíme do hor, možná taky budeme potřebovat pomoc, Niklisi. S naším zadním vojem.“

Niklis se na něj podívá a přikývne.

„Máš pravdu.“ Náhle jako by ho těšilo, že je tu Jöran s nimi. „Pojď, ukážu ti náš oddíl!“ vyzve ho.

Jöran tedy jde s bratry k jezeru. Kousek od vody stojí velká ohrada vybudovaná z dlouhých slabších kůlů, navzájem pospojovaných starými provazy.

„Přivezl jsem nové provazy,“ řekne Jöran. „Můžeme je svázat a…“

Pak umlkne.

Uslyší chrochtání. Za ohradou je v pohybu celý zadní voj a ryje v zemi. Veselý oddíl s růžovými štětinami a vlhkými rypáky.

„Dávej si pozor na boty,“ upozorní Samuel Jörana.

„Selata žerou kůži.“

Pomoc z jihu

Lovisa stojí na velkém kameni na Frösönu. Mává červeným šálem své matky a vítá norské vojáky z města Nidaros.

Dorazili k Velkému jezeru jako první. Lovisa stojí vedle svého otce a pana Sejeniuse. Všichni tři mávají nově příchozím. Kolem nich se shromáždila stovka poddaných, kteří také vítají vojáky a dávají jim květiny, chléb a pivo.

Lovisa se s očima upřenýma na průvod zeptá:

„Budou pomáhat v boji proti vittrům, otče?“

„Ano,“ odpoví jí hejtman. „A za chvíli uvidíš přicházet další, z jihu jich přijde daleko víc.“

Vojáci jdou kolem nich a míří k táboru, který byl postaven uprostřed ostrova.

„Kolik jich bude?“

„Celé vojsko. Právě pochoduje skrze lesy. Až sem dorazí, požehnáš jim. Vítězství pak bude naše, vittrové padnou.“

Lovisa si není jistá, jestli jim její požehnání k něčemu bude. Sleduje vojáky, kteří kráčejí kolem ní, a vidí, jak jsou unavení. Ráda by v jejich očích viděla žár. Touží vidět zvednuté zbraně a slyšet radostný pokřik stoupající k nebi. Lovisa stále mává, ale vidí jen únavu.

„Oni si teď potřebují odpočinout,“ říká hejtman.

„Mají za sebou pořádný kus cesty, jdou až z jihu. Táhli přes celé naše království. Přes lesy, po špatných cestách, po všelijakých stezkách…“

„Stezky se rozšířily a jsou z nich cesty,“ poznamená Sejenius. „To je zásluha vojsk. Z Frösönu do Stockholmu teď vede široká cesta.“

Lovisa ví, že pan Sejenius pochází ze Stockholmu.

Chce se vrátit domů? Podívá se na svého otce:

„Ale bude těch vojáků dost?“

„Musí to stačit.“

Lovisa se zadívá na jezero.

„Možná by jim někdo mohl pomoct…“

„Kdo?“ zeptá se otec. „Ty?“

Lovisa na okamžik zaváhá, ale pak odpoví:

„Jak se to vezme… Mohla bych pomoct já a… ještě někdo.“ Lovisa kývne hlavou k vodě.

„Had,“ dodá. „Proti nepříteli by mohl bojovat had z Velkého jezera. Pokud se mi ho podaří vylákat ven z vody… A pokud mně i jemu dovolíte, aby s vámi táhl proti vittrům.“

„Už zase začínáš s tím hadem?“ usměje se otec.

„Setkala jsem se s ním už několikrát,“ řekne Lovisa rychle. „Je dlouhý… měří skoro tolik jako Frösönský most.“

Sejenius se na ni zamračí, proto Lovisa mluví dál:

„Ale dokázala jsem ho ovládat. Svou trubkou. Ve tmě.“

Tak, a je to venku. Právě se přiznala, že v noci opustila hrad.

Její otec se ale netváří nazlobeně. Jen pochybovačně.

Nejprve zamává oddílu vojáků a pak zavrtí hlavou.

„To byl jenom sen, dcero,“ řekne. „Tvrdě jsi spala a zdálo se ti, že ses setkala s hadem.“

Lovisa také mává, ale má přitom sevřené rty. Ne, nezdálo se mi to!

„Mohla bych to zopakovat,“ navrhne. „Vylákám ho na pevninu.“

Otec opět zamává a podívá se na ni.

„Proč?“

„Aby ten had ochránil náš hrad, otče. Mohl by nás strážit před vittry.“

Sejenius také mává. Ušklíbne se:

„To by takový had nejdřív musel být.“

„Ale on tu vážně je, pane Sejeniusi,“ řekne Lovisa.

„Dokážu vám to.“

Tichý zvěd

„Drž tu louč níž, Junge,“ říká Hasveros. „Na to, co řežu, musím vidět!“

Jöran mu vyhoví. Skloní louč k nemocnému, ale nechce se dívat na to, co se s ním děje. Hasveros mu amputuje nohu. Jöran přesně ví, o co jde. Nemocnému bude uříznuta noha, která je bez života – dřív, než by ho celého zachvátila smrt.

„Vím, co dělám,“ říká Hasveros. „Někteří lékaři jen zkrátka vezmou sekeru a seknou. Já jsem ohleduplnější.“

Jöran odvrátí oči. Hasveros vytáhl ze svého sáčku s lékařskými potřebami zahnutý nuž. Očistí ho a pustí se do řezání.

„Teď odstraním kůži,“ vysvětluje Hasveros. „A po ní svaly.“

Muž s poraněnou nohou tiše sténá, ale nekřičí. Hasveros mu dal nejprve vypít nějaký nepříjemně zavánějící nápoj a on po něm upadl do polospánku.

Jöran slyší zvuk nože, ale pořád to nechce vidět. Raději se dívá do tmy, k lesu a k otvoru vedoucímu do dolu. Tohoto muže vytáhli z hlubokého dolu, v němž dobýval železnou rudu. Jeden velký kus horniny mu spadl na nohu. Zrovna byl v podzemní štole sám a nikdo neslyšel jeho hlasitý křik. Když ho našli, měl zlomenou nohou a ta zčernala. Horníci ho naložili na nosítka a odnesli do ležení k Hasverosovi. Ten ho krátce prohlédl a pak zavrtěl hlavou.

„Nohu bude třeba ještě dnes večer odstranit,“ rozhodl.

„Jinak to nepřežije.“

Nyní se nad ním Hasveros sklání – muž leží na dřevěné lavici na okraji tábora – a Jöran mu musí pomáhat.

„Naučíš se to,“ říká mu Hasveros. „Není vyloučené, že budeš někdy muset provést amputaci sám. Budeš to muset ovládat.“

Hasveros odloží nůž na stůl.

„Hotovo?“ ptá se Jöran.

„Nein,“ odpoví Hasveros. „Teď je čas použít pilku.“ Začne opatrně šátrat ve svém vaku.

„Kdepak jenom je…?“ mumlá. „Aha, tady!“

Na lavici zařinčí kov. V přítmí se začnou ozývat další zvuky, které Jörana donutí k tomu, aby zavřel oči. Má pocit, že to snad nikdy neskončí.

„Hotovo!“ řekne Hasveros po chvíli. „Noha byla oddělena od těla, teď je třeba zašít ránu. Podej mi ji!“

„Co?“ nechápe Jöran.

„Louč!“ odpoví Hasveros popuzeně. „Musíme zatavit krevní kanálky.“

Jöran mu tedy podá louč a vší silou zavře oči.

Když pak o chvíli později muži horníka odnesou, má jen jednou nohu, zatímco Jöran klopýtá na dvou.

Má nějaký čas volno, ale to se týká jen jeho služby u Hasverose. Musí jít za bratry a pomoct jim s večerním krmením vepřů. V porovnání s amputací je to však zábavná práce. Selata ho nadšeně vítají. Když jim hodí do ohrady krmení, tlačí se jedno přes druhé.

„Nesmíš se s nimi spřátelit,“ varuje ho Samuel, který stojí vedle něho.

„Proč ne?“ ptá se Jöran.

„Půjdou na porážku.“

Pro Jörana to není lehké. Selata jsou zvědavá, chňapají po něm a strkají do něj rypáky. Dokáže je mezi sebou rozlišit, vymyslel jim jména: Syčák, Kník, Rošták a Křikloun.

„Ty už sis je pojmenoval, viď?“ ptá se Niklis, když spolu sedí u ohně a čekají na jídlo.

Jöran mlčky přikývne. Porážka je snad ještě horší než amputace.

Toho večera přijde na řadu Křikloun. Stačí jedno bodnutí nožem a je po všem. Vepřík je pak zbaven krve. Z té se uvaří haše, která se podává s čerstvými lesními plody. Tělo je poté rozseknuto napůl, nasoleno a pověšeno nad sálajícím ohništěm. Pomalu se opéká.

Táborem se šíří vůně pečeného masa. Všechny včetně rytířů to láká, aby ochutnali. Z vepřového masa mají vojáci nejraději plec.

Není to maso, pomyslí si Jöran smutně, ale Křikloun.

Na rožni se otáčí Křikloun.

Toho večera se všichni dobře najedí – s výjimkou Jörana a elfů.

Elfové se totiž takových hostin nezúčastňují. Spí na stromech a mají vlastní potravu.

Vojáka Rutgera je hodně vidět a slyšet. Rád ukazuje ostatním jizvu, kterou má na břiše. Je sice červená, ale rána je dobře zašitá.

„Doktor do mě pořádně říznul,“ říká se smíchem.

„Přitom si z toho nic nepamatuju!“

Jöranovi se ulevilo, že je Rutger zdravý. Všem se ulevilo. Znamená to, že Černá smrt tábor nepostihla. Teď, když hrozba pominula, jako by vojáci získali novou sílu. V noci dobře spí. Časně zrána se dají všechny oddíly znovu na pochod.

Rytíři jedou jeden za druhým v čele a udávají přesunu rytmus. Krajina, kterou vojsko táhne, je stále divočejší. Na strmých horských svazích rostou husté jehličnaté lesy.

Oblast se jmenuje Bergslagen. Právě tady se nacházejí doly. Dřevorubci mezi nimi vyklestili širokou cestu. Občas se u ní ukážou, sekeru na rameni, a mávají na procházející vojáky.

„Hodně štěstí, bojovníci!“

Někdy se stane, že se mezi nimi objeví i nějaké děvčátko a zamává na vojáky ze zadního voje hedvábným šátkem. Bratři Eggové mu pokaždé také zamávají.

Jöran několikrát mezi stromy zahlédl světlovlasou postavu – mladého muže s malou píšťalou, který jako by se objevoval a zase mizel podle toho, jak se mu zlíbí. Mladík nosí nohavice sahající pod kolena a tmavý plášť. Během pochodu se chvílemi připojí k některému z vojáků a pak se stejně nečekaně odpojí a několika skoky odběhne do lesa. O hodinu později se objeví znovu, ovšem vykračuje vedle jiného vojáka.

Vojsko právě prošlo větší vsí jménem Kopparberg. Nedaleko od ní zeje v zemi otvor vedoucí do dolu. Za Kopparbergem je dolů tolik, že je Jöran nakonec přestane počítat. Lesy jsou zde husté. Vojáci rozbijí tábor poblíž jednoho tichého jezírka.

Tohoto večera se ozývají ony flétny mezi horami. Světlovlasý mladík pak vyjde z úzké soutěsky. Na rameni nese srnce a přichází k vojákům.

„Další zvěřina, přátelé!“

Poté, co to mladík zvolá a shodí u velkého ohniště z ramene srnce, Jöran pochopí, že je lovec.

„Kdo to je?“ zeptá se vrchního kuchaře, pana Kocha.

„Zvěd pana hejtmana,“ odpoví Koch. „Jmenuje se Gabriel Grau.“

„Vy ho znáte?“

„Ne. Ale vím, že je ze severu a má vždycky něco k jídlu. Gabriel se pohybuje divočinou po svých stezkách. Jako by si rozuměl víc se zvířaty a rybami než s lidmi.“

Gabriel Grau se vrací od ohniště. Na rameni má květinu. Zastaví se a usměje se na bratry Eggovy. Sebevědomý úsměv, bílé zuby; není v tom ale nic nepřátelského.

„Zvěřina,“ říká. „Corl objevil spícího srnce. A můj šíp ho nevzbudil!“

Jöran vidí, že Gabriel Grau nemá na rameni žlutou květinu – je to elf. Vyšší než ten, na kterého Jöran narazil v lese. Ale je útlý jako motýl, skoro průhledný.

„Pozdravte Corla!“ vyzve je Gabriel.

Jöran mlčí a upřeně se na ně dívá. Elf na něj také upírá oči. Roztahuje křídla. Má to snad být varování?

„Corl vás takhle zdraví,“ vysvětlí Gabriel. „Víte, elfové nemluví jako my… Vyjadřují se hvízdáním nebo pohybem křídel.“

„Ty jim rozumíš?“ diví se Samuel. „Umíš se domluvit s elfy?“

„Někdy,“ odpoví Gabriel Grau. Zapíská na flétnu několik tónů. „Snažím se mluvit svou hudbou!“

Jöran si od Corla zachovává odstup, v němž je cítit respekt, nejméně na tři kroky. Když pak Gabriel a jeho elf zmizí mezi stromy, docela se mu uleví.

Srnec visí nad ohništěm. K večeři dnes nebude vepřové, ale zvěřina.

Všichni vojáci se dosyta najedí a spočinou v klidu za hradbou z kopí.

Přesto jsou napadeni. Uprostřed noci.

Smrt v noci

Spící Niklis sebou uprostřed hlubokých lesů Bergslagenu prudce trhne. Tím škubnutím se probudí.

Je noc. Ledově studená noc. Nesvítí měsíc.

Niklis spal několik hodin jako zabitý, ale teď je vzhůru. Slyší nejen to, jak ve stromech šumí vítr, ale ještě nějaké další zvuky.

Rozhodné kroky.

V jehličí se něco pohybuje, něco velkého a těžkého.

Něco, co klopýtá v mohutných botách. Niklis musí mít zbraň. Meč. Musí…

„Hej, vy tam uvnitř,“ mumlá tlumený hlas za plachtou stanu. „Máte bier?“

Niklis ho poznává. Povzdechne si. Pivo. Další pivo.

Odhrne plachtu a protáhne se ven. Vidí, že nebe je světlé, jaké bývá v létě, zato les je černý jako uhel.

Voják stojí před stanem a jeho bezzubá ústa se smějí. Knut Krepelin v nohavicích zašpiněných od hlíny. Od pasu nahoru se kymácí. Kývne hlavou na Niklise.

„Eggu, koukám, že nespíš,“ říká. „To je dobře. Mám žízeň. Nemáš pivo?“

Niklis zavrtí hlavou, ale voják se k němu nakloní a sykne:

„Ale máš! Já vím, že máš!“

Niklis si vzpomene na strýce Steina a tiše vojákovi odpoví:

„Sklad zásob je zavřený, pane Knute.“

„Tak ho jdi otevřít!“ naléhá Knut. „To není nic těžkýho.“ Voják začal mluvit nahlas. Strážné sice není nikde vidět, ale hrozí, že tento rozhovor uslyší. Niklis si povzdechne a zvedne se.

„Tak tady počkejte.“

Selata ve tmě neklidně chrochtají. Niklis jde k velkému ohništi, v němž ještě slabě žhnou uhlíky.

V jejich světle, jen pár kroků před sebou, zahlédne zapomenutý dřevěný žejdlík. Niklis ho zvedne. Slyší, že v něm šplouchá. Výborně – zůstalo v něm dost piva na to, aby to uspalo jednoho vojáka.

Za ohništěm se náhle zachvěje smrček. Jako by o něj zavadil lehký závan větru.

Niklis se do těch míst zadívá. Mezi stromy se zableskne něco stříbrného. Lesní jezírko. Nepohne se tam ani stéblo trávy.

„Haló?“ zeptá se tiše. „Je tam někdo?“

Stromy se přestaly kývat, nehýbají se ani žádné stíny. Jsou slyšet jen jeho přerušované a neklidné nádechy a výdechy. Niklis uchopí oběma rukama žejdlík a zamíří ke stanu.

Když je na místě, vidí, že si Knut stoupl k jedné bříze a močí tam. Niklis počká, až vykoná potřebu, a potom mu podá pivo. Knut si vytáhne kalhoty, vezme si žejdlík a napije se několika lačnými doušky.

„Díky,“ řekne a znovu si přihne. „Dáš si taky, chlapče?“ Niklis zavrtí hlavou. Voják se k němu nakloní.

„Až budeš bojovat ve válce, chlapče, tak poznáš, co je to žízeň.“

Niklisovi se zdá, že Knut má najednou zvláštní pohled. Jako by si vybavil výjevy, které může zmírnit jenom tím, že se opije.

Knut říhne, napřímí se a dodá:

„Hlídej, Eggu… Já si teď zajdu k jezírku a tenhle žejdlík dopiju tam.“

Knut nečeká na jeho odpověď, projde potácivým krokem mezi kopími a zmizí mezi smrky.

Niklis vidí, jak se tam ztrácí jako šedý stín. Zapraská suchý stromek a pak nastane ticho.

Niklis se posadí na pařez, zavře oči a nechá proudit své myšlenky. Plují si jako vikinské lodi v noci… Do hlubokých vod, do tmy…

Najednou se ozve křik.

Niklis sebou trhne a rozhlédne se kolem. Všude je tma a smrkovým lesem se od jezírka nese křik. Hodně hlasitý, neustávající.

„Pro všechno na světě,“ křičí hlas, který něčím trpí.

„Pomožte mi od nich!“

Niklis poznává, že je to Knut.

Nekřičí jako opilec, v jeho hlasu je panická hrůza.

„Nechte mě, vy bestie!“

Niklis nemá meč, nemá vůbec žádnou zbraň. Rozhlíží se kolem stanu, jestli nenajde něco, s čím by se mohl bít. Zabuší také do plachty stanu.

„Vstávejte!“ volá na bratry. „Napadli nás! Pojďte rychle ven!“

Když se pak rozběhne, ukopne si palec o rýč a zakleje.

„Co se to děje, bratře?“

Samuel a Jöran vykouknou ze stanu, rozespalí a pomalí. Niklis s nimi zatřese, v ruce rýč.

„Přepadli nás!“

Samuel nastraží uši, jenže hlasité výkřiky už mezitím utichly.

Jsou slyšet jen tiché hlasy mezi stany a blížící se kroky – probudili se další vojáci a zapalují louče. Karl Wagner se blíží s taseným mečem.

„Co se děje, chlapče?“

„Napadli ho! Pana Knuta… Tam! Tam!“

Niklis ukazuje do tmy k jezírku. Všichni se k němu rozběhnou.

„Krepeline! Kde jsi?“

Louče se zmatečně míhají mezi stromy. Po chvíli někdo zvolá:

„Tady je! Vidím ho! Má…“

Hlas toho muže pak utichne. Nevěstí to nic dobrého.

Louče vojáků se přestanou míhat, všichni scházejí k lesklé hladině jezírka. Niklis tam také pospíchá, Samuel s Jöranem běží za ním.

Na břehu stojí Karl Wagner a pět dalších vojáků. Jejich louče osvětlují tělo ležící v mechu čtyři kroky od vody.

Je samá krev, ale Niklis poznává, kdo to je: Knut. Voják leží na zádech, vedle něj žejdlík.

Jeho jediné oko se upřeně dívá na hvězdné nebe.

Niklis vidí, že o druhé oko přišel. Má strženou celou polovinu obličeje. Kůže, která mu na tváři zůstala, je plná ran.

Jsou způsobené hlubokými kousanci.

Vynoření

Na Velkém jezeře utichl vítr. Nastal večerní chlad. Pan Sejenius si přehodí kolem ramen hnědý plášť a zadívá se na dívku, které stojí po jeho boku.

„Budeme se muset vrátit domů, slečno Loviso.“

„Počkejte ještě, pane Sejeniusi,“ prosí Lovisa. „On už se brzy objeví.“

Pan Sejenius se vydal s Lovisou na západní poloostrov, který zabíhá do jezera. Vytáhlý štíhlý muž sedí na svém hřebci Regelovi. Lovisa, která jede na Aegirovi, drží v rukách svou trubku a dívá se dolů, na poklidnou hladinu Velkého jezera.

Hejtman poručil, aby je doprovázelo pět vojáků. Ti teď ale zůstali nahoře, na kraji lesa.

„Podívám se tedy na jezero. Chci, aby byl klid,“ povzdechne si Sejenius. „Na hradě je ale spousta práce, slečno Loviso. Táhne sem velké vojsko z jihu, je třeba se důkladně připravit na závěrečnou bitvu…“

„Ještě chvíli, ano?“ říká Lovisa. „Zkusím to ještě jednou, naposled!“

Lovisa se nadechne a přiloží trubku k ústům. Dnes nemusí mít strach, že ji u toho někdo přistihne, může troubit z plných plic. A také to tak udělá. Zvuk trubky se rozlétne nad jezero.

Aegir pod ní neklidně zaržá a ukročí stranou. Lovisa dobře ví, že mu zvuk trubky není příjemný.

Kůň přesto zůstane stát, stejně jako Regel.

Ozvěna doznívá, nic po ní nenásleduje. Je to stejné jako minule.

„Tak to by bylo,“ řekne Sejenius. „Snad abychom jeli, ne?“

„Počkejte ještě…,“ naléhá Lovisa. A znovu zaduje.

V jezeře se objeví stín a začne nabývat tvar. Spěchá pod hladinou, rychle a s grácií, jako by na ni čekal. Lovisa ukazuje:

„To je on,“ říká. „Tamhle!“

Pan Sejenius si ale znovu povzdechne.

„Loviso, já opravdu nechci pochybovat, ale teď už budeme muset…“

Náhle utichne a nakloní se v sedle před sebe. Nevěří svým očím.

„Co to je?“

Stín, který Lovisa viděla, se pod skálou vynoří nad hladinu. Objeví se lesklý hadí hřbet. Voda kolem vře jako v peřejích.

„Storsi!“ vykřikne Lovisa.

Had ji slyší. Lovisa znovu zaduje, přímo na něho. Proud zvířené vody je stále silnější. Had si to namíří k ostrovu a blíží se ke skále.

Koně neklidně ržají. Sejenius lapá po dechu.

„Co… co to je? Vidíte to také?“

Lovisa nemá čas mu odpovědět, musí troubit. Silně zaduje.

Vířící voda se uklidní, už jen bublá. Stín se opět zanořil pod hladinu. Lovisa ale vidí, že se had pohybuje ještě rychleji. Nadzvedne se a míří přímo ke břehu.

Všechno teď probíhá až příliš rychle. Sejenius sedí na koni jako přibitý.

„Pane Sejeniusi,“ říká mu Lovisa, „asi byste měl…“

Voda pod skálou pak jako by vybuchla. Uprostřed pěny se vynoří hadova hlava. Jeho tělo plácne do vody.

Had syčí v kaskádách vody a vrhá se ke skále.

„Ne!“ vykřikne Lovisa.

Vojáci za jejími zády vykřiknou a dají se na úprk.

Regel řehtá ještě hlasitěji a vzpíná se k nebi.

Vyhodí jezdce ze sedla – Sejenius vykřikne a spadne na záda.

Naštěstí dopadne do měkkého jehličí, ale stejně při tom zakleje. Jeho plášť ho zakryje jako přikrývka. Hřebec prchá pryč.

„Počkej, Regeli!“ volá Sejenius za koněm. „Stůj!“

Jeho kůň zpanikařil a řítí se plnou rychlostí podél břehu.

Lovisa se na ně stihne podívat, ale jen krátce. Had má hlavu položenou na skále a ona teď musí uklidnit Aegira.

„Nehýbej se!“ vykřikne.

Kdyby Aegir začal utíkat, mohl by je had oba obkroužit a spolknout.

Had ale nekousne, jen na Lovisu zasyčí. Vztyčil se nad její hlavou, zvedá se výš a výš.

Aegir dál řehtá. Lovisa se proto rozhodne, že uchopí otěže a koně otočí.

Pak seskočí ze sedla a plácne zvíře do slabin.

Aegir se rozběhne za Regelem a za prchajícími vojáky. Lovisa stojí dál na břehu mezi hadem a Sejeniusem.

Had se ještě víc vzepne a vyleze na skálu. Syčí a pomalu se plazí vpřed…

„Ne!“ vykřikne Sejenius, který leží v jehličí a snaží se vycouvat. „Ušetři mě!“

Lovisa stále stojí na svém místě. Nadechne se a hlasitě hadovi zatroubí pokyn: Stůj!

Had přestane syčet. Strne.

Lovisa spustí trubku o něco níž a pak znovu zatroubí, tentokrát tišeji: Dolů. Dolů!

Had se na ni upřeně zadívá, otevře chřtán, ale už znovu nezasyčí. Potom skloní hlavu a jeho dlouhé tělo ochabne.

Dobře, Storsi. Učíš se. Lovisa ho nyní zcela ovládá. Tiše zatroubí směrem k vodní hladině.

Had se otočí. Poslouchá, co mu říkají tóny, plazí se zpět do vody. Zanoří se.

Dobře. A teď si plav.

Had se zavrtí, ponoří se hlouběji a opět se z něj stane jen stín. Ten pak zmizí.

Jestli na nás zaútočí vittrové, pomyslí si Lovisa, vrátíš se. Já to vím.

Vydechne si. Slyší, jak se za ní zvedá pan Sejenius a upravuje si plášť, slyší jeho zašustění.

Lovisa se k němu otočí a pyšně zvedne bradu.

„Tak co, pane Sejeniusi? Už mi věříte, že v našem jezeře žije takový had?“

Vypálený statek

Na pohřbu vojáka Knuta se mezi smrky shromáždí celé vojsko. Hasveros Visman stojí vedle rytířů. Celá Družina stojí v řadě, na rukou černé pásky. Jöran vidí, že se k nim postavil i Niklis.

Hrob leží na prosluněné mýtině. Polní kaplani rytíře Magnuse mu krátce požehnají. Jöran a ostatní smeknou čapky a helmice. Skloní hlavy před smrtí.

„… jeho duši přenecháváme tobě, Pane, ať může v klidu odpočívat a probudit se v den Posledního soudu…“

Jöran se během modlitby nenápadně rozhlíží kolem sebe. Mezi stromy se nic nehýbá. Ale něco tam je. Nepřátelé, kteří napadli Knuta Krepelina, přišli z lesa. Vrhli se na vojáka a trhali ho svými ostrými zuby.

Lidojedi nyní opět zmizeli. Všichni vojáci je hledali. Gabriel Grau se vydal pátrat daleko, jak na západ, tak na východ.

Svým tichým způsobem pomáhali i elfové. Letěli daleko, kroužili nad lesem, ale vrátili se, aniž cokoli našli.

Nepřátelé jsou pryč. Zmizeli beze stopy. Všichni ale vědí, co jsou zač.

Jsou to vittrové.

Po tomto útoku vojáci staví každý večer kolem ležení ještě hustší kruh z kopí. Všichni jsou neklidní a napjatí. V průběhu necelého týdne vojsko projde městy Ludvikou, Borlänge a kolem velkého měděného dolu ve Falunu, ohromné díry za městem, zející v zemi a vedoucí přímo do jejího nitra. Když kolem ní jedou bratři Eggové, zaujme je tak, že se na svém voze postaví. Ještě nikdy neviděli něco tak velkého a černého.

Za Falunem se rozprostírá nádherné modré jezero se zelenými břehy: Siljan. Vojsko se u něj na dva dny utáboří, aby se mohlo najíst, napít a nabrat sílu. Čeká je poslední úsek dlouhého pochodu, který povede hlubokými hvozdy mezi Siljanem a Velkým jezerem. Připojují se k němu další vojáci z jihu Norska. Vojsko se tak celou dobu zvětšuje. Vojáci si ostří meče a splétají tětivy do luků. Pochod má den ode dne rychlejší tempo, zvlášť pokud se jde kolem opuštěných domů s otevřenými okny, za nimiž je prázdnota. Když jsou tři dny pochodu za Siljanem, u hory Grindaberget, vojsko náhle zpomalí. Jöranovi se zdá, že se začalo přímo ploužit.

„Co se stalo?“ ptá se Samuela.

„Já nevím. Možná nějaká nehoda.“

„Anebo zaútočili vittrové…,“ napadne Niklise. Bratři pak nedaleko cesty spatří dům a ztichnou.

Dům stojí jen asi sto kroků od cesty. Velká dřevěná stavba. Jenže z něj nezbylo víc než černé trosky. Z kamenných základů trčí ohořelé trámy.

Před domem zvolna trouchnivějí vozíky. Vojáci se na to místo jen zadívají, bratři Eggové se zvednou.

„Zůstaňte sedět!“ poručí jim Bertram Koch.

Samuel poslechne, ovšem Jöran s Niklisem jsou příliš zvědaví. Nenápadně seskočí z vozu a proběhnou mezi stromy.

„Jen se podíváme,“ říká Niklis.

Jöran si není jistý, jestli je to dobrý nápad. Nezapomněl na statek mrtvých a na hromadu kostí, které ho tam tenkrát zasypaly.

I v tomto domě jako by byla všude přítomná smrt. Je tu stejné ticho na Šibeničním vrchu u Eksjö.

Jöran se pomalu vydá za Niklisem. Bratr ale náhle strne.

Před troskami domu stojí v jehličí kus žuly. Jöran vidí, že je to pamětní kámen s vyrytým křížem. Je vysoký a zaoblený stejně jako runový kámen Orma Egga. Tenhle je ale zcela nový.

Za kamenem stojí řada dřevěných křížů. Čerstvé hroby.

„Klid mrtvým,“ pronese z lesa něčí tichý hlas. Jöran se tím směrem ohlédne – je to Gabriel Grau.

„Dobrý večer, mistře Eggu!“

Na zvědově rameni sedí elf Corl. Oba dva se jako obvykle pohybovali lesem zcela neslyšně.

Všichni zůstanou tiše stát u kamene a mlčí.

„Co je to?“ zeptá se Niklis po chvíli.

„Kámen, který má být připomínkou padlých vojáků,“ vysvětlí Gabriel tiše. „Ve zdejších lesích na jaře řádili démoni. Z Frösönu sem vyslali hlídku, já a tady Corl jsme jí pomáhali jako zvědové. Jednoho temného večera jsme narazili na tenhle dům. Viděli jsme, že je zpustošený… a že v něm možná ještě zůstali vittrové.“

Gabriel se odmlčí a zadívá se na zčernalé trámy.

„A byli tu?“ zeptá se Niklis. Gabriel přikývne.

„Dům jich byl plný. Ale nebyli jen uvnitř. Démoni na nás číhali pod stromy v lese. Všichni vojáci vzali nohy na ramena, ale zachránilo se jich jen pár.“

Bratři Eggové se při těch slovech podívají jeden na druhého.

„Nebyl s vámi voják, který se jmenoval Torkel?“ zeptá se Niklis.

„Torkel?“ Gabriel přikývne. „Ano, nějaký Torkel v oddílu byl… Byl z jihu. Vy jste ho znali?“

Niklis pohlédne na hroby a přikývne.

„Byl to Torkel Egg ze Smålandu, náš nejstarší bratr.“ Gabriel Grau se na něj zadívá zachmuřeně.

„Torkelovu oddílu velel Martin Skarp. Já byl zvěd… Když jsem Torkela viděl naposled, stál u koní s napnutým lukem a byli kolem něj vittrové. Pak jsem musel utéct.“

„Všichni vojáci z té hlídky tady zemřeli?“ ptá se Niklis. Gabriel přikývne.

„Ti lidojedi neberou nikoho do zajetí.“ Jöran se nadechne a namítne:

„Náš bratr jim unikl! Dojel až do Smålandu!“

„Jenže po návratu domů zemřel,“ dodá Niklis tichým hlasem. „Záda měl celá rozdrásaná a zkrvavená…“

„Váš bratr byl silný,“ řekne Gabriel. „Musel být velmi silný, když se s takovými zraněními dostal tak daleko na jih.“

Niklis si vzpomene na hůlky vittrů. Torkel je měl celou cestu u sebe. Co když mu také dodávaly sílu?

Niklis se přestane dívat na kámen a otočí hlavu k severu.

„My našeho bratra už brzy pomstíme.“

V královské síni

Kamenné dveře královské síně se otevřely – poprvé po mnoha letech.

Ristin uvnitř nikdy předtím nebyla, krále a královnu vždycky zahlédla jen krátce. Toto jaro je ale ve všem jiné.

Společně s Cari a ostatními mahrami sklonila hlavu a složila křídla. Na tichý povel Katje padají všechny na kolena. Ze síně se nese králův hlas, který zpívá:

„Přistupte!“

Ristin se přitiskne k podlaze. Na světlešedém kameni vypadají její drápy, jako by byly zcela černé. Předchozího dne večer si je nabrousila a teď je zvedá co nejtišeji. Občas se ozve zaškrábání, to když jiná mahra nechtěně zavadí drápem o podlahu.

Před ní jdou Cari a další vitterské mahry. Všechny strážkyně se blíží v trojstupu k trůnu Yzila a Esell.

„Pojďte,“ vyzve je král Yzil z trůnu, „buďte vítány, mahry!“

Král vittrů zpívá téměř šeptem. Jeho opotřebovaný hlas se v královské síni prolíná s mumlavým zpěvem: dvořané, příbuzní krále a služebnictvo sborově zpívají:

„Buďte vítány, válečnice!“

Ristin se složenými křídly zvedne hlavu a zadívá se na trůn. Koutkem oka zahlédne, že král Yzil a královna Esell jsou šedí a shrbení. Mají ale překrásný oděv vyšívaný stříbrnými nitěmi. Na stropě a stěnách síně je stříbra ještě víc: jsou ozdobené zvlněnými vzory.

Víc toho Ristin nestihne zahlédnout. Dívat se na krále a královnu je neuctivé.

Poslouchat. Bojovat. Chránit.

Tohle mahry musejí, nic víc. Nesmějí se dívat. Ztichlým sálem se dál nese šepot z trůnu:

„Mahry! Vyvolené!“

Všechny mahry se skloní až k podlaze a přitisknou na ni čela. Ristin také. Je celá rozechvělá, do takové blízkosti krále Yzila a královny Esell se ještě nikdy nedostala.

„Blíží se bouřlivý čas,“ říká Yzil. „Nepřátelé táhnou k naší hoře.“

Ristin by moc ráda něco zazpívala, ale místo toho stiskne rty – mahry nesmějí v přítomnosti královského páru zpívat. Jejich zpěv by mu mohl poškodit sluch.

„Muži s meči jsou tady,“ zpívá Esell. „A nenechají nás na pokoji.“

Ristin o vojácích ví, sama v údolí natrefila na jednoho zvěda. A minulý týden viděla pod hradem několik lidí. Muži s meči si tam postavili stany a už zůstali. Přinesli si s sebou spoustu železa a ukuli si z něj oštěpy, šípy a brnění.

Železu je třeba se vyhýbat. Železo je pro vittry – pro ty s křídly i bezkřídlé – hotový jed. Ristin se sice železa nikdy nedotkla, ale viděla vážné popáleniny na kůži jiných vittrů.

„Máme zbraně, díky nimž se těm mužům můžeme ubránit,“ říká král Yzil. „Máme koule. Máme praky a palice. A máme také tunely vedoucí pod naším Salajakem. V těch se žádný člověk nevyzná.“

Ristin se po očku rozhlíží po síni. Všimne si, že u stěny je v podlaze otvor zakrytý kamenným poklopem. Skrývá tunel vedoucí rovnou do podzemí.

Král pokračuje v proslovu:

„Mahry, my zvítězíme. V podzemí velí obráncům našeho hradu princezna Yate. Vy nás budete bránit uvnitř hradu a nad ním.“

Když to Ristin slyší, zatouží po boji. Po vítězství.

„Běžte si teď před bojem dobře odpočinout, vážené mahry,“ vyzve je Esell. „Buďte připraveny!“

Ristin couvá po kolenou. Celá družina pozvolna opouští sál.

Kamenné dveře se zavírají. Mahry vstanou, kývnou na sebe a začnou zpívat tichou válečnou píseň. Ristin také zpívá – se vztyčenou hlavou a s úsměvem na rtech.

Válka s muži, kteří mají meče, se přibližuje. Už se jí brzy dočkají.

Vůně Velkého jezera

„Aspoň že Torkel má pamětní kámen,“ řekne Niklis a pohodí hlavou za sebe, ke Grindabergetu.

„Podle tebe nás to má těšit?“ namítá Samuel.

„Jistě. Torkel je teď nesmrtelný. Sedí ve Valhale.“ Samuel nerad poslouchá Niklisovy řeči o Vikinzích, ale teď mlčí.

Po tom, co se stalo na vypáleném statku, jsou všichni ještě ostražitější. Pětice rytířů se skoro nevzdaluje od svých koní. Vojáci v podstatě nespouštějí ruku z meče.

Niklis je také neklidný, ale strach nemá. Je připraven na střet s démony na severu.

Jen ať přijdou! Budu se bít za Torkela a Knuta, pomyslí si. Jakmile dostane meč, utká se s nepřítelem.

Cesta je čím dál hrbolatější, jízda s vozy po vlhké půdě a lesnatých kopcích není vůbec snadná. Mračna komárů, kteří krouží kolem vojáků, stále houstnou.

Vojsko se dál sune mezi horami. Po nějaké době dorazí do lesa v okolí Orsa Kyrky, kde rostou borovice s velmi silnými kmeny, jednou tak vysoké než ve Smålandu.

Semknutý šik vojáků pochoduje lesem. Nikde nejsou vidět žádní vittrové, neukazují se ani žádní lesní ptáci. Zato podél vojska létají elfové. Čas od času usednou na strom nebo na pařez. Zatímco se vojsko přesunuje kolem nich, poklidně pomrkávají svýma protáhlýma očima.

Vznášejí se nad řadami kopí a štítů, poletují mezi stromy.

Niklis se veze na voze a je unavený. Věčně má nějaké modřiny – od sedátek na voze, od vepřů, kteří do něj narážejí. Takhle to vypadá den co den, od rána do večera. Občas se pustí do křížku se Sixtenem Malíkem nebo jiným nafoukaným zbrojnošem.

Ale vittrové nejsou nikde vědět, skoro ani žádní lidé. Za sedm dní cesty potkají vojáci jenom čtyři statky, navíc jen malé. Dva jsou opuštěné.

V dálce neznějí žádné kostelní zvony. Tohle je divoká krajina, ryzí pustina.

Příjezd do Svegu je pro ně doslova požehnání. Sveg leží v širokém údolí a je to pěkná vesnice, v níž se pravidelně konají sněmy. Je tu dost jídla a pití: maso, sýr a osvěžující pivo.

Jenomže za Svegem lesy ještě zhoustnou. Nikde nikdo, ani zvířata. Jöran vídal doma v dubovém lese losy a srnce, ale ti se tady drží daleko od lidí.

„Bojí se nás,“ vysvětlí mu Hasveros.

Starý muž se s Jöranovou pomocí stará o vojáky, čistí jim odřeniny, ví si rady s jejich oteklýma nohama. Právě se oba pustili do zelňačky, tu on rád.

„Opravdu?“ chce se ujistit Jöran.

„Medvědi a vlci nás slyší na vzdálenost nejméně jedné míle,“ pokračuje Hasveros a vezme si krajíc chleba. „Ještě předtím ale ucítí náš pach. Proto utečou mnohem dřív, než bychom je mohli zahlédnout.“

Niklis rozlévá ostatním polévku a spokojeně přikyvuje. Zbraně vojáků řinčí. Je to zvuk, který nahání strach, pokud mu člověk nepřivykl.

„Jsme hluční,“ dodá Hasveros. „Zastrašujeme divokou zvěř i loupežníky.“

Následujícího dne před sebou Jöran uslyší zvuk něčeho velkého. Je to živé a obrovské.

Je to proudící voda. Široká, divoká, s bílou pěnou. Vojáci spěchají v dlouhých řadách ke břehu, k místům, kde je proud méně dravý. Noří se do svěží studené vody, pijí ji, myjí se. Voda jim dodává novou sílu.

Jak ale překonají ten proud? Najednou se objeví několik elfů. Vzlétnou nad hlavy rytířů a ukazují jim cestu. Vedou vojáky proti proudu k dlouhému mostu postavenému z dřevěných kůlů.

Když pochodují už třicátý den, začnou jehličnaté lesy řídnout. Bratři Eggové ucítí vodu a svěží vlhký vzduch. Nedaleko je jezero. Samuel zamíří k přednímu voji, ale brzy se rychle vrátí k bratrům.

„Pojďte sem, to musíte vidět!“

Niklis a Jöran zavřou vepře a jdou za ním po cestě vedoucí ve zvlněném svahu, po praskajícím jehličí. Samuel ukazuje:

„Tamhle, podívejte!“ vydechne. „Velké jezero v Jämtlandu!“

Z vrcholu kopce je vidět na míle daleko. Kolem se rozprostírají temně zelené louky se salašemi a hloučky pasoucích se krav. Asi míli od nich se leskne velká vodní plocha. Široký záliv, který přechází do rozlehlého jezera.

„A tamhle je Frösön,“ ukazuje Samuel. „S hradem pana hejtmana.“

V jezeře se nachází několik ostrovů. Na největším z nich se tyčí dřevěný hrad. Vede k němu most, který hlídají vojáci.

Nastala doba letního slunovratu. Válka je na spadnutí. Vojsko narazí u nájezdu na most na velké srocení lidí.

„Buďte vítáni, naši zachránci z jihu!“

Ženy a děti jásají, mávají na přicházející vojáky a ti se na ně usmívají.

„Ať žijí ti, kteří budou bojovat s démony!“ vykřikne jedna starší žena.

Ostatní lidé přinášejí vojákům kusy nasoleného masa, vaky s vodou a konvice s pivem. Vojáci je s povděkem přijmou, srdečně se na ženy usmějí a pak zamíří na most. Jsou na cestě už celý měsíc. Tohle všechno si právem zaslouží. Most vede k hradu, který má vysoké strážní věže.

Železná brána je otevřená. Dovnitř ale vjedou pouze rytíři. Setkají se hejtmanem.

U hradu leží velký kamenný blok, nahoře zcela plochý.

„Vypadá trochu jako náš Král,“ poznamená Samuel.

„Jörane, měl bys na něj vyšplhat a…“

Odmlčí se, protože si najednou všimne, že na kameni stojí plavovlasá dívka, která mává na vojáky a která je v jeho věku. Niklis slyší, jak se bratr nadechl.

„To je pohádka,“ vyhrkne Samuel.

Dívka je krásná, v tom musí dát Niklis bratrovi za pravdu. Má velké oči a vlasy spletené do dvou copů. Princezna! Vojáci projdou kolem hradu a usídlí se uprostřed ostrova, vysoko nad hladinou jezera. Vidí, že už tu stojí řady stanů, v nichž sedí nebo polehávají místní vojáci se svými zbraněmi.

Je zřejmé, že je to posádka z Frösönu. Niklisovi se ale zdá, že mnozí z těchto vojáků jsou hubení.

On sám je teď mohutný. Postrkoval vozy, každý večer posiloval, a když spal, měl u sebe hůlky vittrů. Jeho paže díky tomu všemu zesílily.

Mohl bych se ve Velkém jezeře vykoupat? Niklis váhá. Přesto, když se večer postará o vepře, jde na břeh a zadívá se na hladinu. Slunce sice ještě stále hřeje, ale už zapadá. Vznáší se nad rozlehlými lesy na západě a jezero se v jeho světle třpytí.

Niklis se koupal naposledy v létě, v jezírku, které leží severně od Hadího vrchu. Zdá se mu, že voda v jezeře je teplá, láká ho.

„Zkusím plavat kolem ostrova!“ zavolá na bratry.

„Půjdete taky?“

„Rád,“ odpoví Jöran. Samuel ale zavrtí hlavou.

„Jsem unavený. Zatím se tady trochu porozhlídnu.“

„Chceš říct, že zkusíš vyhledat tu dívku?“ Samuel se ušklíbne.

„Ne, chtěl bych vidět katedrálu. Z hradu je vidět skoro až do Nidarosu. To je místo v Norsku, kam směřují poutníci. K velké katedrále, která stojí u moře.“

Niklis netouží spatřit žádné katedrály. Chce si zaplavat!

Nasype prasatům krmení a zamíří spolu s Jöranem rovnou na břeh.

„Podívej!“ ukazuje Niklis.

Před nimi stojí runový kámen. Široký a vysoký. Zdobí ho had, který se zakusuje do vlastního ocasu.

„Nádherný had,“ poznamená Jöran. „Stejně krásný jako ten u nás doma.“

„Tenhle je hezčí,“ namítne Niklis, a ještě než odejdou k vodě, prohlédne si runy na kameni.

„Vypadá to, že jezero je hluboké,“ říká Jöran. „A dělají se na něm vlny.“

Niklis se zadívá na hladinu.

„Ty jsou daleko!“

Vlny, které se zvedají na protější straně jezera, ho ale přesto zaujmou. Voda se v těch místech pění, ačkoli vítr skoro vůbec nefouká.

Niklis na okamžik zneklidní. Jezero je hluboké a tmavé. Na těch vzdálených vlnách se mu něco nelíbí.

Ale co, zavrtí hlavou. Stejně si zaplavu!

Na jezeře něco je

Jöran umí docela dobře plavat. Naučil se to před dvěma roky v létě, v jezírku nedaleko Slzavého údolí. Teď je čas zopakovat si, jak mají zabírat ruce a nohy.

„Na chvíli se smočíme,“ říká Niklis.

„Proč?“ diví se Jöran. „Nepoplaveme daleko?“

„To bys nezvládl, Jörane,“ říká Niklis. „Vždyť jsi pořád ještě houžvička!“

Zvedne paži a podrží ji vedle Jöranovy. Niklis během roku zesílil, má silnější ruce a široká ramena.

Oba se rozběhnou, závodí, kdo bude dřív u vody. Na posledním klesání Jöran skoro ztratí rovnováhu, ale už je zase na nohou a dobíhá na malou štěrkovou pláž. Na protějším břehu jezera se zvedají hory porostlé jehličnatými lesy. Je to úchvatný pohled.

„Tak pojď, Jörane!“

Niklis se řítí k vodě. Jöran je mu v patách – rychle ze sebe shodí košili, kalhoty a sandály a do vody dopadne těsně před Niklisem.

„Vyhrál jsem, Niklisi!“ volá radostně.

Když se oba ponoří, vytvoří se kolem nich kruh jemného zvířeného bahna. Dno je měkké a písčité. Voda studená, ale ne zas tolik. Je tak osvěžující, že Jöranovi dodá novou energii.

V rákosí, těsně pod hladinou, plave cosi podivného.

„Co to je?“ zeptá se Jöran a ukáže na to místo.

Je to něco velkého, šedého a těžkého, vypadá to jako velká deka. A o kousek dál se ve vodě vznáší ještě jedna podobná věc.

„Nemohl by to být starý stan?“ napadá Niklise.

Jöran se zadívá na deku a zavrtí hlavou. Nevidí v ní žádný otvor.

Niklis sebou za jeho zády mrskne a Jöran na deky rázem zapomene. Niklis je také zdatný plavec, brzy Jörana dohoní. Kolem obou mladíků se dělají kruhy zvířeného hnědého bahna.

„Je teplá, bratře?“ ozve se něčí hlas ze břehu.

Jöran se ohlédne a vidí, že tam stojí Samuel a tváří se trochu zklamaně. Že by katedrála nebyla vidět?

„Docela ano!“ zavolá na něj Jöran.

Samuel vykročí k vodě a Niklis na něj zamává:

„Pojď za námi!“

Samuel ale zavrtí hlavou.

„Budu vám hlídat šaty!“ zavolá. „Neplavte příliš daleko!“

Jöran zavrtí hlavou, ale když pak spolu s Niklisem zamíří ke středu jezera, oba dva velmi rázně zabírají nohama. Plavou stále rychleji. Na dno už nedosáhnou.

„Doženeš mě?“ volá Jöran.

Niklis váhá, zda má jeho výzvu přijmout. Jöran přesto dělá mohutné záběry a ještě zrychluje.

Je už asi dvacet loktů před Niklisem, vzdálenost mezi nimi se zvětšuje. Plavání Jöranovi jde, nachází v něm skoro stejné zalíbené jako v lezení po skalách. Teď se chystá plavat ještě kus ke středu jezera a pak se chce vrátit. Voda je hluboká, pod sebou má jen temnotu.

„Jörane, podívej!“

Niklis křičí a někam ukazuje. Jöran se ohlédne a zadívá se tam. V jezeře kus od něho se něco vynořilo a zanechává to za sebou ve vodě brázdu.

Není to ryba. Má to tmavě hnědou hlavu a špičatý nos, který trčí z vody.

Jöran poznává srnce. Zvíře plave přes Velké jezero.

Vrať se!

Jakmile Niklis zahlédne srnce, přestane plavat. Kdyby s Jöranem plavali dál, srnec, který je větší než oni, by jim zkřížil cestu. Chvíli tedy šlape vodu a pak se otočí a zamíří zpět ke břehu.

„Zpátky!“ zavolá na Jörana.

Niklise dělí od břehu nějakých sto loktů, ale zvládne to, má dost sil. Je teď silný a houževnatý.

Za zády nic neslyší. Když otočí hlavu, zjistí, že jeho bratr plave dál ke středu jezera.

„Jörane!“ vykřikne.

Jenže bratr dál dělá mocná tempa a vzdaluje se od ostrova. Je z něj už jen černý bod na hladině.

Srnec se blíží k Jöranovi. Co může Niklis dělat? Jöran se teď musí sám rozhodnout, kdy poplave zpátky ke břehu. Niklisovi zbývá ke břehu už jen padesát loktů. Dno pod sebou zatím nevidí, ale už to dlouho nebude trvat a bude na ně moct dosáhnout nohama.

Slyší křik ze břehu. Vedle Samuela se kdosi objevil. Je to starý Hasveros Visman, přišel se podívat k jezeru.

„Cože?“ volá Niklis s ušima plnýma vody.

Samuel na něj dál něco volá a ukazuje. Hasveros také zvedá ruce a vykřikuje. Konečně. Niklis rozumí:

„Musí z vody!“

„Kdo?“ zvolá na ně Niklis.

Hasveros odpovídá pomalu a zřetelně; nad Velkým jezerem se nese jeho hlas:

„Tvůj bratr! Musí ven z vody!“

Hasveros ukazuje na jezero a Niklis na něj mává rukou – pochopil.

„Já vím… Je tam srnec!“

Hasveros ovšem znovu ukazuje na jezero. Teprve nyní Niklis pochopí, že neukazuje na srnce, ale na něco jiného. Niklis se znovu ohlédne a všimne si, že se na lesklé hladině tvoří vlna. Široká vlna, kterou způsobilo něco, co není vidět. Pod hladinou se vlní dlouhý stín.

Stín něčeho velkého. Něčeho obrovského.

Samuel stojí na břehu a volá z plných plic:

„Jörane, vrať se! Okamžitě se vrať!“

Z hlubin

Nad hladinou se nese křik provázený ozvěnou.

Kdo to volá? Jöran přestane plavat. Otočí hlavu. Vidí, že Niklis zamířil zpátky ke břehu, na němž stojí dvě postavy: Samuel a ještě někdo.

Šlape vodu a nastraží uši. Co to tam vykřikují? Zní to jako varování.

„Jörane, vrať se!“ volá Samuel.

Zatímco Jöran dál šlape vodu, zavolá na něj:

„Proč?“

Jöran zahlédl plovoucího srnce, ale ten přece není nebezpečný. Začíná se od zvířete vzdalovat, nevrazí do sebe. V okamžiku, kdy chce Jöran plavat dál, pod sebou něco ucítí: v černé vodě se něco hýbe. Cosi, co pod jeho nohama způsobuje silný a studený proud.

Jöran se rozhlédne kolem sebe: hladina je stále klidná jako zrcadlo. Jenže asi deset loktů od něj se trochu chvěje, jako by ji něco neviditelného tlačilo vzhůru.

Pochopí, že ve vodě něco je. Živá bytost. Na okamžik se domnívá, že je to srnec, který se ponořil a podplaval ho, jenže toho stále vidí na hladině.

Srnec už ale neplave. Také on patrně znejistěl.

Jöran si pak všimne, že se mezi ním a srncem něco rýsuje. Ve vodě je dlouhý stín a stoupá k hladině. Jako by temné dno Velkého jezera ožilo.

Potom se těsně před srncem otevře hladina. Vynoří se z ní velká žluto-šedá hlava. Veliký chřtán.

Jöran vidí, že je to hlava hada. Had má úzký jazyk, který se chvěje nad hladinou a natahuje se po srnci.

Srnec nemá nejmenší šanci. Sotva stihne vykřiknout. Beze stop zaváhání se k němu blíží rozevřený chřtán. Hadí hlava se na okamžik zvedne a pak se prudce zakousne do srncova hřbetu.

Srnec zděšeně vykřikne, ovšem jen jednou. Hlava hada se znovu zanoří.

Jöran pak uvidí zaoblené tělo, asi loket silné, které má na každém boku rudý pruh. Z vody trčí tenký černý ocas a plácne do ní.

Had se opět potopí, tentokrát i se srncem. Zbude po nich jen kaskáda širokých vln, které se rozbíhají po hladině.

Vlna brzy dostihne Jörana a ten si lokne ledové vody. Zakucká se, ale pak zabere, otočí se a začne plavat zpět k ostrovu. Srdce mu bije jako o závod.

Musí plavat, musí se dostat do bezpečí! Proč se vydal tak daleko? Proč raději nezůstal na pevnině a nelezl po stromech?

Je tady Midgårdský had, pomyslí si. Že by toho srnce spolkl on?

Ke břehu mu zbývá nejméně sto loktů. Vidí, že Niklis zrovna vystupuje z vody. Vidí také Hasverose a u něj Samuela. Všichni tři křičí a mávají.

Jejich křik ale není Jöranovi vůbec nic platný, musí si poradit sám. Musí plavat co nejrychleji ke břehu a nemyslet na to, co má pod sebou.

Najednou uslyší zvuk, který nechce slyšet: za zády se mu vlní voda. Velká vlna vyvolaná něčím, co stoupá k hladině.

Netvor. Had.

Jöran plave dál, nechce se podívat, jak je had dlouhý. Lapá po dechu, třese se, do nohou se mu asi už brzy zakousne křeč a ztuhnou mu.

Zvuk valící se vody za ním sílí. Jezerní had se blíží.

Řecký oheň

„Ve vodě je had! Jezerní had!“

Niklis nepozná, kdo volá – je to Samuel, nebo starý Hasveros? –, zato ví, že jsou to pravdivá slova. Ve Velkém jezeře je had a před chvílí stáhnul pod hladinu celého srnce. Vidí, že had se znovu vynořil, ale je blíž u ostrova – jako by se u Frösönu náhle vynořila protáhlá skála. Skála, která se hýbe.

Dlouhý hřbet se žene vpřed. Had vystrkuje nad hladinu hlavu a kmitá jí do různých směrů, jako by se rozhlížel.

Pak najde, co hledá. Novou oběť.

„Jörane, plav!“ vykřikne Niklis. „A neohlížej se!“

Vidí bratrovu tvář – je plná hrůzy. Jöranovi zřejmě došly síly – plaval příliš daleko a příliš usilovně. Zatím ale ještě nesmí polevit.

„Plav, Jörane! Ty to dokážeš!“

Niklis se vrhne do vody, ale jen tak daleko do vody, aby měl pod nohama dno. Natahuje ruce k bratrovi.

„Plav!“

Jöran je teď asi padesát loktů od břehu. Stále plave dost rychle. Jenže netvor se k němu blíží čím dál víc.

Čas jako by se nekonečně táhl.

„Niklisi Eggu! Chytej, tady máš řecký oheň!“

Niklis se ohlédne. Volá na něj Hasveros. Starý muž mu hodí hůl. Na jednom konci je na ní připevněný malý hadrový uzlík, který svítí a kouří se z něj.

„Hoď to bratrovi!“

Niklis chytí hůl, a aniž se zamyslí, co je to vlastně řecký oheň, zatočí jí nad hlavou, aby nabrala rychlost, a hodí ji co nejdál.

„Pozor, Jörane!“ zakřičí.

Hůl dopadne kousek od bratrovy hlavy. Při plácnutí o hladinu se pytlík uvolní. Pomalu se otevírá – a vzplane. Objeví se jasná žlutá záře, voda kouří a syčí.

Velký stín za Jöranovými zády zpomalí. Stočí hlavu na stranu. Jeho tělo se pak také pootočí a nakonec se zanoří.

Jöran bojuje s vlnami a zoufale plave dál ke břehu.

Konečně dosáhne nohama na dno.

Niklis ho zachytí a vytáhne ho ven.

Když Jöran vychází z vody, nohy se mu třesou a žaludek má plný vody, které se nalokal. Předkloní se a vyzvrací ji; Niklis je mu při tom oporou.

„Byl už jen kousek od tebe, bratře… Ale teď už jsme v bezpečí.“

Jöran na to nic neřekne a rozkašle se. Podivuhodný uzlík zatím dál hoří a dýmá na hladině. V těch místech se šíří bílá mlha.

Niklis se ohlédne. Rád by se od Hasverose nechal poučit, co je to řecký oheň, ale starý muž tu už není, odešel. Je vidět, jak se shrbenými zády stoupá do svahu spadajícího ke břehu.

Jöran se chvěje a pokašlává. Niklis si svlékne košili a do sucha ho utře.

„Had,“ říká Jöran. „Byl to had, viď?“

Niklis mlčky přikývne. Uvědomí si, že až dosud na podobné hady nevěřil, rozhodně ne na takové, kteří jsou tak obrovští, že dokážou spořádat srnce. Ale teď už věří. Ví, že existují.

To není všechno: pokud mohou ve vodě žít tak velcí hadi, možná se pod zemí probudí Jarmungandir. Od této chvíle už si nemohou být ničím jistí.

Na břeh sice ještě dál dorážejí vlny, ale jinak už se hladina jezera uklidnila.

Had zmizel.

Vrátí se? Umí se pohybovat i na suchu?

Niklisovy úvahy přeruší táhlý zvuk. Nad ostrovem se nese hlasitá melodie, kterou vydává trubka z březové kůry. Vznáší se nad jezerem a horami.

Samuel se zaposlouchá a pokyvuje hlavou.

„Shromáždění,“ řekne.

Požehnání panny

Na světě se vyskytují netvoři. Obří hadi. Jöran se zachvěje a vzpomene si na Midgårdského hada.

Strach ho neopouští. Už se nechce dívat na vodu. Je mu jedno, kam půjde, hlavně ať už není u Velkého jezera. Už se nikdy nepůjdu koupat, říká si cestou k hradu.

Odteď už budu jen lézt po skalách.

Chtěl by se dostat na kamenný blok, který leží u hradu. Vylézt na něj a nahoře se natáhnout. Jenže když je Samuel vedl zpět do tábora, viděl, že své přání nebude moct uskutečnit.

U kamene se totiž shromáždilo velké množství lidí. Vojáci nechali her v kostky a cvičení se zbraněmi a postavili se kolem kamene.

Bratři se zařadí do zadního voje. Bertram Koch se na ně podívá zlým okem – jdou pozdě!

To je sice pravda, má Jöran na jazyku, jenomže jsme narazili na jezerního hada!

Nechá si to ale pro sebe.

Rytíři se vrátili z hejtmanova hradu. Nejsou sami – je tu s nimi i několik koní, vlajkonoši, zbrojíři a dva další rytíři. Poté z hradu vyjede černý vůz ozdobený žlutými praporky. Zpomalí a zastaví se za kamenem.

K vozu přistoupí rytíř Magnus a otevře dvířka. Vystoupí vzrostlý muž s vysokými botami a koženými rukavicemi. Přes ramena má přehozený rudý plášť, na němž má stříbrnou nití vyšitého lva s napřaženými tlapami.

Jöran ví, kdo to je: pan Georg Borsch. Muž, který vládne kraji Jämtlandu. Zastupuje tu krále.

Vojáci poté přistaví ke kameni žebřík a hejtman vystoupá nahoru. Následuje ho hubený muž v hnědém plášti.

Pan Georg se nahoře mlčky postaví a upřeně se zadívá na vojáky.

„Vojáci z jihu!“ zvolá. „Vítám vás na hradě Nordheimu!“ Jämtlandský hejtman má mimořádně silný hlas.

„Zdravím vás, bojovníci! Jsem Georg z Jämtlandu a toto je můj rádce Rickard Sejenius. A vy jste Švédové, Dáni, Němci a Norové. S železnou vůlí jste přitáhli na sever naší země. Děkujeme vám!“

Hejtman se na okamžik odmlčí a zadívá se k horám.

„Ze severu se šíří temnota. Celé naše království je v ohrožení! V lesích na severu žijí naši dávní nepřátele. Říká se jim různě: trollové, skřeti nebo vittrové. Pro nás to jsou ale démoni. Lidojedi!“

Zvedne ukazováček a namíří jím na sever.

„Jejich území začíná tamhle, v divočině. Loni v létě byla odsud hranice mezi námi a jimi více než třicet mil, nyní je to už méně než patnáct… Vittrové baží po stříbře a masu. Hranice našeho království se neustále posunují, rozloha země se zmenšuje. Náš hrad je plný lidí, kteří před nimi utekli. Mnozí jiní ale nebyli dost rychlí…“

Hejtman se přestane usmívat a začne mluvit tišším hlasem.

„Muži, ženy a děti… Od loňského léta vyhaslo mnoho životů… Démoni zabíjejí vojáky a vypalují domy. Stejným nebezpečím jsou i jejich doly, štoly, které vedou ke spícímu Midgårdskému hadovi.“

Pan Georg se na chvíli odmlčí. Všichni tají dech. Když pak hejtman znovu promluví, jeho hlas má opět velkou sílu:

„Ale teď jste tu vy, vojáci! Díky vám zvítězíme!“

Když pak zvedne ruku k nebi, odpovědí jsou mu vztyčené meče a bojovný pokřik.

Niklis a Samuel také křičí „Hurá!“ a zasvítí jim oči.

Jedině Jöran mlčí a nejásá – je po setkání s hadem pořád rozechvělý. Cítí, že se začal zvedat vítr. Z jihu fouká teplý vítr a pohrává si s hejtmanovým pláštěm. Praporky kolem něj pyšně třepotají.

A hejtman mluví dál:

„Má dcera, Lovisa z Frösönu, teď požehná naší výpravě!“

Obrátí se k vozu a kývne. Z vozu vyjdou obě jeho děti a vystoupají na kámen.

Jöran okamžitě zapomene na hada. Panna Lovisa je nyní celá v bílém, jen kolem krku má uvázaný červený šál. Je stejně krásná jako předtím. V rukou svírá dlouhou štíhlou trubku.

Dívka se postaví vedle otce a přiloží trubku k ústům. Pak do ní zaduje a nad hlavami vojáků se ostrovem a jezerem rozletí krásná melodie.

Trubku si pak od ní vezme její bratr. Lovisa zvedne obě ruce. Podobají se ptákům vznášejícím nad vojskem:

„Buďte všichni požehnáni!“ vykřikne. „Potáhneme teď proti našemu nepříteli, který sídlí na hoře Salajak! Vydáme se za svým vítězstvím. Budeme se bít za blaho celého našeho království!“

Lovisa má znělý, příjemně perlivý hlas. Vojáci jásají. Když odpovídají Lovise bojovnými výkřiky, svítí jim oči.

Jöran se otočí k Samuelovi – ale bratr ho nevnímá, je okouzlen hlasem a pohyby panny Lovisy.

Jásot pak utichne a před vojáky znovu předstoupí pan hejtman. Tváří se zachmuřeně.

„Naše životy za vaše životy, vojáci!“ vykřikne. „Vzhůru na lidožrouty!“

„Položíme své životy za království!“ odpoví mu vojáci.

Jöran opatrně ukročí stranou. Opět díky tomu vidí na Lovisu, která stojí za hejtmanovými zády. Dívka má stejně odhodlaný pohled jako pan Georg. Je v něm stejná hrdost. Svého otce zkrátka nezapře.

„Slečna Lovisa z Frösönu,“ šeptá mu za zády Samuel.

„Bratře, viděl jsi někdy krásnější dívku? A slyšel jsi, že bude doprovázet vojsko na sever?“

„Já myslím, že to byl její nápad,“ poznamená Niklis.

„Hejtman se netvářil příliš nadšeně.“

Mladík ve vojsku

„Žehnám našemu vítězství! Zdar celému našemu království!“

Požehnání doznělo. Lovisa doufá, že k něčemu bylo. Její hlas nezněl tak silně jako tóny její trubky. Vojáci přesto vypadají spokojeně.

Lovisa je není schopná spočítat. Vojsko, které má před sebou, se skládá z dlouhých zástupů vojáků pocházejících z řad sedláků a z žoldnéřů, louka před hradem je plná. Všichni se shromáždili pod kamenem a vypadají jako jednolitá tmavá hmota. Lovisa si ale náhle mezi nimi všimne světlých vlasů Gabriela Graua. Když Lovisa mluví, zvěd se usmívá. Možná čeká, jestli se Lovisa nezadrhne.

Lovise se to ale nestane. Když skončí požehnání, Gabriel na ni kývne a ona mu odpoví jen vznešeným gestem ruky.

Potom se zadívá na jezero. Jeho hladina je klidná, nevlní se a nejsou na ní ani stíny. Její trubka Storsiho nepřilákala. Had je nejspíš ponořený v hlubinách. Možná je nasycený a unavený.

Lovisa si ale z výšky kamene všimne něčeho jiného: mladého muže, který je vysoký a rovný jako jedle. Stojí také na louce, vedle dvou menších mládenců.

Voják z jihu, sedlák. Mladík stojí a poslouchá. Má rozcuchané vlasy a prosté oblečení. Jeho oči ji sledují.

Lovisa se na něj dívá a v duchu se ptá: Kdo to je?

Voják patří k nejmladším ve vojsku, může být asi v jejím věku. Přestože je tak mladý a jeho oblečení je nuzné, má v sobě cosi vznešeného. Rytířského.

Zatímco se ostatní muži rozcházejí, mladík dál stojí na místě. Jejich pohledy se setkají. Ten mladý muž se dívá celou dobu na Lovisu jako očarovaný.

Lovisa by měla uhnout očima. Nemůže zamávat nebo pokynout muži, kterého nezná, ale ona se na něj přesto dívá. Dlouho.

Za jejími zády někdo zakašle.

„Jsme připraveni, slečno Loviso!“

Je to pan Sejenius. Sestupuje z kamenného bloku a trochu netrpělivě na ni mává, aby už šla.

„Už jdu,“ odpoví mu Lovisa tichým hlasem.

Ona i Lars musí znovu se Sejeniusem nastoupit do vozu. Vrátit se na hrad. Právě teď se jí tam ale vůbec nechce.

Pomalu couvá k vozu a ani na chvíli při tom nespouští oči z mladíka, který přišel z jihu.

Tisíc hlasů, jeden meč

Niklise nedokážou očarovat žádné panny. Toho je schopno něco jiného.

Vojsko. To, které se nyní shromáždilo na Frösönu, má sílu nejméně tisíce mužů. Tisíc žoldnéřů a vojáků z řad sedláků. Všichni křičí tak, že se to rozléhá přes Velké jezero až k horám:

„Položíme životy za naše království! Za krále! Za pana Georga!“

Niklis už skoro zapomněl na hada z jezera a křičí společně s vojáky. Rád by vytasil meč, ale žádný nemá, proto zvedne jen zaťatou pěst.

„Potáhneme na sever!“ zvolá hejtman. „Utkáme se s vittry! My všichni, co jsme tady!“

Vojáci zakřičí ještě hlasitěji.

Když hejtman domluví, předstoupí před vojáky pět rytířů: Arkos, Birger, Roland, John a rytíř Magnus, který je vede.

Rytíř Magnus pozvedne své kopí a zvolá:

„Zítra, jen co vyjde slunce, vyrazíme na pochod ke hradu vittrů! Ale dnes večer se najíme… a připijeme si na vítězství!“

Následují další mohutné výkřiky. Jásot vojáků se nese ve vlnách nad hladinou jezera a zní jako hudba. Vrací ho ozvěna, která krátce nato utichá.

Shromáždění skončilo. Niklis vidí, že Jöran šel ke kameni a zkouší si tam, jak by ho mohl nejsnáze zdolat.

Všimne si ještě něčeho: Gabriel Grau si sundal kápi a míří k vozu pana Georga. Usmívá se a zdraví hejtmana úklonou.

Hejtman a pan Sejenius na Gabriela kývnou. Hejtman se ho na něco tiše ptá, ale Niklis to neslyší. Gabriel odpoví a hejtman pak znovu přikývne.

Zdá se, že ti dva se znají.

Rozjařený Niklis se po shromáždění vydá do kovárny, k panu Schmittovi.

„Mistře Schmitte, nutně potřebuju meč!“

Niklis skřehotá jako žába, na shromáždění to s křikem přehnal.

Kovář se nejprve napije, a když potom odloží vak s vodou, zamračí se.

„Ach so,“ řekne. „K čemu ti bude?“

„Jsme blízko nepřítele,“ odpoví Niklis. „Musím přece chránit zadní voj!“

Schmitt se zamyslí a jde k držákům, na nichž má upevněné zbraně.

Niklis plný očekávání zatají dech.

Kovář se vrací. Drží v ruce něco dlouhého a štíhlého. Niklis vidí, že se mu splnilo přání: je to pochva a čouhá z ní rukojeť meče!

„Tady máš meč,“ řekne Schmitt obřadně. „Ber to jako dar od cechu kovářů!“

Když ho od něj Niklis přebírá, chvěje se mu ruka, málem ani kováři nepoděkuje.

Schmitt se usmívá. Niklis také – ale jen do chvíle, než meč vytáhne z pochvy. Zbraň je špinavá od hlíny a jsou na ní rezavé skvrny. Ba co hůř: polovina čepele schází, je to jen kus zlomeného meče.

„Čí je to meč?“

Niklis zvedne oči ke kováři, který se spokojeně usmívá.

„Jeden voják ho našel zabodnutý v potoce. On ani nikdo jiný o něj nestojí.“

Niklisovi dojde, že se nechal napálit. Přesto pokývá hlavou a řekne:

„Půjčte mi brousek, prosím.“

Schmittovi se sice zablýskne v očích, ale Niklis na něj hledí tak naléhavě, že mu vyhoví.

Niklis si vezme brousek a odejde. Posadí se za velkou borovici, od níž je výhled na jezero, plivne na brousek a dá se do práce.

Čas od času se zadívá na jezero, ale to je klidné. Není tam vidět žádný pohyb.

Žádná hlava, žádný had.

Niklis vytrvale brousí, ani na chvíli si neodpočine. Rez pomalu mizí a meč je čím dál ostřejší.

Zbraň po tomto zásahu samozřejmě nebude delší, než je.

Ale bude ji možné použít v boji, ať už bude trvat jakkoli dlouho. Meč bude Niklise provázet na sever, bude s ním bojovat proti všem hadům a vittrům, kdekoli se ukážou.

Bude jako vichr, jako bouře, která zasype nepřátele ranami.

To není špatný nápad. Svému meči dá jméno Storm.

Únikové cesty

Ristin stojí u okna ložnice a dívá se ven. Po dlouhém letu má složená křídla. Dnes fouká od jihu příznivý vítr, znovu se s Cari proletěly údolím.

Zahlédly, jak se pod horou shromažďují skupiny lidí. Muži s meči. Zdržují se sice v údolí, ale zabírají stále víc místa a pořád jich přibývá.

Ristin má nutkání na ně zaútočit. Zakřičet na ně.

Zabít je.

Pod nohama cítí rytmické údery kamenných palic, které pracují v podzemí. Ty zvuky tam teď zní ve dne v noci.

„Jsi připravena, má přítelkyně?“ zazpívá čísi hlas.

Patří Cari – postavila se vedle ní, unavená, strnulá, se složenými křídly.

„Vždy připravena,“ odpoví jí Ristin.

Bušení nástrojů pokračuje. Ristin ten zvuk téměř uspává. Dole pracují stovky bezkřídlých vitterských bojovníků. Neustále tam bouchají, snaží se postupovat vpřed – hloubit. Budují nové tunely, které povedou jižním směrem.

Celý Salajak je nyní podtunelovaný. Některé tunely ústí na povrchu hory, těsně pod hradbou, jiné ústí několik mil daleko. Některé jsou úzké jako myší díry, jiné velké jako královské síně.

Uvnitř hory jsou podzemní vodní proudy a šachty tak hluboké, že se zdají být bezedné. Nacházejí se tam i síně a chodby, které vittrové vyhloubili ve skále proto, aby se dostali ke stříbrným žilám. Hluboko pod hradem jsou i přírodní jeskyně. Odpočívají ve věčné tmě a nemají žádné vstupní otvory.

Vittrové se skálou prokopávají už od počátku věků. Od chvíle, kdy opustili Jarmaland, jen kopou a kopou… Ale teď, kdy se na jihu sešikovali muži s meči, to dělají s ještě větším nasazením.

Pod Salajakem naráží kámen na kámen, kamenné palice odlamují kusy skály. Z hory je vyváženo ohromné množství úlomků hornin a štěrku.

Ristin kopat nesmí. Mahry mají jediný úkol: strážit a chránit.

„Mahry!“ ozve se někdo.

Je to Katje. Ristin a Cari odstoupí od okna.

Všechny mahry se seřadí, zvednou křídla a s válečnou písní na rtech se zahlásí své velitelce. Katje se na ně přesto zadívá přísně:

„Mahry!“ zazpívá. „Odkud pocházíme?“

„Z Heliny říše, z Jarmalandu!“

„Kde žijeme nyní?“

„Na světle, pod Sluncem.“

„A co je naší povinností?“

„Poslouchat! Bojovat! Chránit!“

Katje se už dál neptá. Mlčky přikývne.

„Mahry, brzy vás čeká boj. Teď ale musíme vypomoct na hradbě. Se smrtícími koulemi.“

Do kraje hor

Jezerní had je tak dlouhý, že dokáže obtočit celý Frösön.

Vysouká se z vody na břeh. V tlamě svírá srnce.

Zvedne hlavu nad stany vojáků a vrhne se na tábor.

Boří jeden stan za druhým a zabíjí rytíře.

Právě se tyčí nad Jöranem.

„Ne!“

Jöran se vmžiku probudí. Všude je tma a on je zbrocený studeným potem.

Byl to sen. Noční můra.

Vytrhla ho ze spaní a Jöran nemůže znovu usnout. Je mu zima, až do svítání se ve stanu jen převaluje z boku na bok. Koch ráno zavelí zadnímu voji zvučným hlasem:

„Všechno spakujte! Připravte se na pochod!“

Jöran se vysouká ze stanu. Na východě stoupá na nebi letní slunce. Svítí na vojáky, kteří skládají stany, balí si vaky, připravují vozy a nakonec se sešikují.

Před hradem na ně čeká hejtman, který sedí na velkém černém koni. Za ním stojí v řadách dvě stovky jämtlandských vojáků. Je to ohromující pohled.

Rytíři dojedou k panu Georgovi a zvednou k nebi svá kopí.

„Ctěný pane!“ vyřkne Magnus. „Jsme tu pro vás!“

„Ctění páni rytíři!“ zavolá na ně hejtman. „Ujímám se velení! Vojáci! Vzhůru na vittry! Za mír pro naši zem!“

Hejtman se pak otočí a postaví se do čela vojska. Vojáci vyrazí. Přejedou most a od Velkého jezera zamíří na sever, rovnou do divočiny. Úplně na konci se jako obvykle šine zadní voj. Když jeho vůz přejíždí most, Jöran se rozhlédne. Ve vodě nejsou žádní hadi.

Slunce hřeje čím dál víc. Jöran si všimne, že se na Niklisovi něco změnilo. Bratr, který s ním jede na voze, je teď ozbrojen. U opasku má dlouhou koženou pochvu a z ní čouhá opravdový meč.

Niklis ho hned na první zastávce vytáhne a začne brousit ostří. Jöran vidí, že je to sice starý meč, ale že se díky brousku začíná lesknout.

„Kdy s tím budeš hotový?“ zeptá se Niklise.

„Kdo ví?“ řekne Niklis a brousí dál. „Možná až někdo vztyčí runový kámen na moji památku.“

Niklis jako by díky meči získal větší jistotu. Na oba bratry se usmívá.

„Teď vás ochráním,“ říká. „Díky Stormovi.“

„Stormovi?“ podiví se Samuel. Niklis spokojeně přikývne.

„Tak se jmenuje tenhle meč.“

Vypadá to, že ho svrbí prsty – nejraději by svou zbraň znovu zvedl nad hlavu. Samuel se na něj ale podívá lhostejně.

„Ty teď hlavně ochraň sebe, bratře. Neupadni, aby ses na ten meč nenapíchl!“

Niklis pokračuje v broušení a nic už neřekne. Nezapomíná na Steina a na nůž.

Vojáci táhnou dál, Velké jezero mizí za jejich zády.

Hory jsou stále vyšší a vyšší.

Cesta je vede po nerovných kamenných mostech, kolem hučících vodopádů. Gabriel Grau a další zvědové v zelených pláštích občas vyrazí do skal. Hejtman a rytíři se pak zastaví a radí se s nimi.

Jöran se také pozorně rozhlíží, ale nikde žádné vittry nevidí. Jen smrky – větší a hustší než stromy, které viděl doma ve Smålandu. Jako by se kolem něj tyčily vysoké zelené stěny.

Co se za nimi skrývá? Co se v lese pohybuje? Nic. Slunce pálí, jehličí a větve stromů jsou suché. Jejich vůz pomalu drkotá vzhůru po příkrém svahu. Jöran zakašle.

„Nebylo by trochu vody?“ zašeptá. „Potřeboval bych se…“

Pak umlkne.

Náhle zahlédne mrtvá těla. Oběšené vojáky.

Je to celkem deset koster. Kývají se na vysokých borovicích u cesty. Nejsou to vittrové, ale lidé. Mladí zvědové visí na železných řetězech.

„Nedívej se na ně!“ říká Samuel.

Jöran se přesto dívá. Mrtvoly nemají šaty a jejich kosti jsou ohlodané. Když kolem projíždějí vozy, vlasy mrtvých povívají ve větru. Kostry se na ně dívají prázdnými očními důlky.

Vozka pobídne voly a spěšně přejede kolem mrtvých.

Jöran se za nimi přesto ještě dlouho otáčí.

„Samueli?“ zašeptá Jöran, když je postaven tábor. Sedí právě vedle bratra u stanu.

„Co chceš, Jörane?“

„Viděl jsi řetězy, na kterých viseli ti mrtví?“ Samuel přikývne a tiše odpoví:

„Zabili je vittrové… Pověsili je.“

„Vážně?“ podiví se Jöran. „Na řetězy?“

„Proč se divíš?“ zeptá se Samuel.

„Byly přece ze železa… a to oni nesnesou.“

Samuel se na něj podívá a zamyslí se. Jöran se ptá dál:

„Myslíš, že jim s těmi řetězy někdo pomohl? Nějací lidé?“

Samuel krátce zavrtí hlavou.

„Žádný člověk by se nespolčil s vittry!“

Přesto se neklidně ohlédne, jako by v té divočině kolem nich číhal nějaký zrádce. Jöranovi nejdou zvědové pověšení na borovicích z hlavy. Rád by věděl, kdo je zabil.

Té noci se spustí studený déšť a potoky díky němu zmohutní. Voda, která do nich stéká ve stružkách, vojáky napojí a ochladí. Jenže současně se rozbahní půda.

Vojsko se proto začne pohybovat pomaleji – koním podkluzují nohy a vozy stále víc zapadají do bahna. Všichni se přesto snaží postupovat kupředu. Nikdo se na vozy neodvažuje posadit – ze strachu, aby nezapadly do bahna.

Když vyjde slunce, bahno uschne a půda se trochu zpevní.

Volové poklidně šlapou. Náhle vjedou do borůvčí a obklopí je vlhký a čerstvý vzduch. Vojáci se ocitnou v březovém lese, který je světle zelený a tiše šumí.

Otevře se před nimi dlouhé údolí obklopené vysokými horami.

„Už jsme v cíli?“ ptá se Jöran.

„Skoro,“ odpoví Samuel.

Zeleň, která roste mezi horami, je nádherná. Hory jsou úchvatné. Niklis rázem zapomene na všechny nesnáze.

Údolí, které mají před sebou, je široké a chladivé. Vojáci jím procházejí a mhouří oči při pohledu na všechny ty výrazné barevné odstíny: hnědé jehličí, bílé kmeny bříz, jasně zelené listí, bublající potok. Nad vrcholky hor, na nichž nerostou žádné stromy, se klene modré nebe. Ční k němu kopí vojáků, zní řinčení mečů a kuší.

„Jsme už na místě?“ ptá se Jöran.

„Ano, jsme na místě,“ odpoví Samuel. Jsou v říši vittrů.

Vábení

„Loviso!“

„Ano, otče?“

„Musíte jet rychleji! Držte se vojsku na dohled!“

Lovisa mlčí. Sedí na Aegirovi, před sebou Larse. Celou dobou se drží daleko za vojskem a hejtman na ně musí čekat. Právě s koněm opět zastavil a dívá se na své děti nazlobeně.

„Jste věčně pozadu! Kde se touláte?“

„Promiňte, otče,“ říká Lovisa a rychle se ohlédne přes rameno na prázdnou cestu. „Je tady toho tolik k vidění…“

„K vidění?“ podiví se hejtman. „Na co se díváte?“

„Na hory, otče.“

Hejtman zavrtí hlavou. Jeho ruka svírá rukojeť meče.

„Hory přece nevidíš poprvé! Kromě toho už brzy budeme v horách vittrů a tam není bezpečno. Proto se musíme držet pohromadě!“

Lovisa mu na to nic neřekne, pouze přikývne. Ví, že otec nesouhlasil, aby se spolu s Larsem připojila k vojsku. Tam nemají děti co dělat, řekl tehdy.

Jenže ještě víc pochyboval o tom, zda je má nechat samotné na ostrově. Lovisa toho využila a o to naléhavěji ho prosila, aby mohla jet s nimi. Odvolávala se i na svou trubku, kterou má teď připevněnou k sedlu. Dokáže ovládat jak hady, tak vojska. Lovisa ji právě zvedá k ústům:

„Ale jsme slyšet, otče, nebo ne?“

„Jak to myslíš?“

„Pořád troubím.“

Lovisa ví, že její trubka je důležitá. Hejtman ji poprosil, aby ji vzala s sebou. Lovisa na ni bude během bitvy troubit signály.

„Ano, tvoje troubení jsem slyšel,“ přikývne. Pak se s koněm otočí dokola a rozhlédne se po větvích okolních stromů. „Ale mohou je zaslechnout i jiní… Buď opatrná!“ Otec trhne otěžemi a vyrazí vpřed, aby se vrátil k vojsku. Lovisa vidí, jak zvedá meč nad hlavu, a slyší, jak vojáci křičí „Hurá!“

„Vydal se za námi had?“ zajímá se Lars.

„Já nevím,“ odpoví Lovisa. „Možná.“

Doufá, že tomu tak je. Možná ale není. V tom případě se o něm nemůže před otcem zmínit. Přesto věří, že had vyrazil na cestu s nimi.

Lovisa těsně před odjezdem vzala trubku a zadula směrem k Velkému jezeru. Troubila nahlas a dlouho. Konec vojska právě zmizel v lese a ona seděla na Aegirovi na severním břehu jezera. Naposledy se pokusila táhlým zatroubením přivábit hada.

A had ji skutečně uslyšel. Objevil se.

Lovisa nejprve zahlédla, jak se ke břehu pod hladinou blíží stín. Tam se zastavil – čekal, až vojsko zajde do lesa. Jenže když konečně zmizelo, zavolal na ni hejtman:

„Loviso! Larsi!“

Oba se museli dát na cestu. Lovisa přesto doufala, že je had bude následovat k vittrům. Že se poplazí po břehu za ostrovem Rödön a pak dál, do lesů.

Čekal na její signál a vydal se za ní. Je si tím jistá.

Proto se cestou držela vzadu za vojáky a několikrát se s Aegirem od vojska odpojila. Občas vyjela na nejbližší kopec a zadula do trubky směrem na jih.

„Myslíš, že se ukáže?“ ptá se teď Lars neklidně. Lovisiny ruce s trubkou klesnou.

„Nevím. Ale chci, aby pochopil, že na něj čekáme.“ Ano, Lars a Lovisa na něj neustále čekají.

Ukaž se, Storsi! Připoj se k nám, buď naší zbraní proti vittrům!

Čekají ale marně. Had nikde.

Lovisa musí pokračovat v cestě, jinak by se jim vojsko v horách ztratilo.

„Pojď, Aegire!“

Rozjedou se za vojskem širokým údolím. Mokřad je v nejnižších místech stále zamrzlý. Pro Aegira je to něco jako kamenná podlaha. On i ostatní koně po něm kráčejí snadno, v porovnání s přesunem po vlhké lesní půdě jim to jde rychleji a snadněji.

Trvá celý den, než dojedou až na konec údolí. Vojáci se tam postupně shromažďují. Na místě už stojí stany a kovárny.

Tábor se rozkládá na dlouhém svahu pokrytém nízkými jehličnany a velkými kameny. Svah se zvedá k hnědošedé hoře, která je vyšší než všechny ostatní v okolí. Tyčí se nad vojskem jako obrovitá pevnost.

Lovisa slyší, že se nad horou rozléhá pronikavý křik. Po obloze poletují černé postavy. Mezi kameny nahoře na svahu vykukují tmavé hlavy.

Vittrové jsou blízko.

U hradu vittrů

Niklis si prohlíží svah, na němž se zabydluje vojsko. Tráva tu ještě není zelená a země zůstává studená. Den se chýlí ke konci, už začal padat soumrak.

„Sesedat!“ zavelí Koch. „A chraňte se před těmi prevíty, jak nejlépe umíte!“

Každý ví, co těmi prevíty myslí.

Niklis si všimne, že na svahu sice roste několik borovic – ale ty by je moc neochránily. Meč je lepší.

Pod horou rychle vyrůstají řady stanů. Zkušené ruce vojáků je stavějí tak, aby byly chráněné velkými kameny. Na špicích rytířských stanů povlávají praporce a praporky.

Niklis se rozhlíží. Už se začne bojovat? Pokud ano, kde se schovávají vittrové?

Hejtman Georg a rytíři seskočili u stanů ze svých koní. Přichází k nim několik zvědů, kteří se do té chvíle skrývali mezi břízami. Dlouze se s nimi radí a ukazují k hoře.

Kde vlastně mají vittrové svůj hrad? Niklis vidí nahoře jen nízké břízky a balvany porostlé mechem. Krouží nad nimi dva černí havrani. O něco níž, těsně nad stromy, právě přiletěla skupina elfů.

„Připravte jídlo!“ poroučí Koch.

Povinnost volá. Je čas opět postavit ohrady, zahnat do nich vepře a některé z nich porazit.

„Á, nesou se ptáci!“ zvolá někdo radostně.

Ke kuchařům přichází Gabriel Grau a nese k vozům se zásobami jídla několik bělokurů, které ulovil. Gabriel se přitom nijak neumazal. Usmívá se na Niklise a ukazuje na ptáky.

„Ulovil jsem je jako nic. Jako kachny!“ vysvětluje.

„Seděli v řadě nedaleko odsud a nemohli odtrhnout oči ze slepice, která se usadila na stromě.“

Niklis si od něj bělokury vezme.

„Gabrieli, nevíš, kdy pojedeme dál? Bude to brzy?“ Zvěd se na něho zadívá nechápavě.

„Ale my už přece jsme na místě. U Salajaku, u hradu vittrů.“

„Tak my už jsme na místě? Blízko nepřátel?“ Niklis uchopí Storm. Podívá se za sebe: nejprve do údolí a pak na horu. „Ale kde vlastně jsou?“

„Skrývají se nahoře na hradě,“ odpoví Gabriel. „Čekají na nás.“

„Na hradě?“ podiví se Niklis. „Kde je ten hrad? Za tamhle těmi skalisky?“

Gabriel zvedne ruku a ukazuje:

„To nejsou žádná skaliska,“ řekne. „Oni ten hrad ukryli. Podívej se pořádně na vrchol hory.“

Niklis soustředěně přimhouří oči. A najednou ho uvidí.

Hrad vittrů. Je to jako kouzlo.

Niklis pochopí, že nejníže položené kameny, které se zvedají nad klečí, jsou ve skutečnosti hradba. Zeď, která se táhne po celém obvodu hory. Je zbudovaná z kamenů a dřeva, na vnější straně je zesílená hustým pásem ostrých kůlů. Za hradbou se zvedá ohromný hrad postavený z oblých kamenných kvádrů; je maskovaný silnou vrstvou lišejníků. Výčnělek na jedné straně – to, co Niklis dosud považoval za vysoké skalisko –, je ve skutečnosti nízká strážní věž.

Niklis teď tedy vidí hrad, ovšem žádné vittry. Tam nahoře se pohybují jen nějací velcí ptáci.

„Kde jsou vittrové?“ ptá se. „Vidím jen havrany.“

„Kdepak havrani,“ opraví ho Gabriel. „To jsou vittrové.“ Niklis se na Gabriela zadívá nechápavě.

„Vittrové umějí létat?“

„Ne, pouze jejich mahry,“ odpoví Gabriel. „Běžní vittrové chodí po zemi.“

Niklis nedokáže z létajících bytostí spustit oči.

„A mají ty mahry nějakou zbraň?“

„Tou je jejich zběsilý křik,“ vysvětluje Gabriel. „Na ten si musíme dávat pozor.“

Gabriel přitom nepůsobí znepokojeně. Přiskočí k jednomu z kamenů za stany, a než by se člověk nadál, stojí na jeho vrcholu.

„Odsud je lepší výhled! Vylez za mnou!“

Niklis začne lézt na kámen – pomalu a nejistě. Gabriel mu nakonec podá ruku a vytáhne ho nahoru.

Niklis teď lépe rozezná hradbu i samotný hrad. Létající vittrové přistáli na věži a složili křídla. Vypadají jako velcí draví ptáci.

Za hradem Niklis nevidí nic, jen prázdnotu.

„Hora končí takovým hodně prudkým srázem,“ říká.

„Vidíš?“

Gabriel natahuje krk a pohodí tím směrem hlavou.

„To je Jarmaland,“ řekne. „Vittrové a elfové z něj pocházejí.“

„Jak to víš?“ podiví se Niklis, jenže Gabriel mu na to neodpoví.

„Musím teď nalovit další bělokury!“ zvolá a seskočí z kamene.

Niklis zůstane stát. Natahuje krk a dívá se ke hradu a na příkrý sráz za ním.

Jarmaland. Je tohle konec světa?

Niklisovi se zatočí hlava, proto raději zase rychle sleze z kamene dolů.

Poslední shromáždění

Boj s vittry je na spadnutí. Je poslední klidný večer před začátkem války. Když Lovisa projíždí táborem, zdá se jí, že slunce, které svítí nad horami, zrudlo víc než kdy jindy.

Dnes večer dostala za úkol svolat svou trubkou poslední shromáždění pod Salajakem. Proto teď pomalu prochází mezi stany a troubí.

Vojáci jsou sice k smrti unavení, ale nakonec se začnou zvedat.

Lovisa na chvíli přestane troubit a zadívá se na horu. Nad hradem nekrouží žádní ptákům podobní vittrové. Lovisa ale vidí bezkřídlé vittry na dlouhé hradbě kolem hradu. Malé bytosti s dlouhýma rukama a nohama.

Znovu zatroubí.

Všichni vojáci pomalu vstávají a řadí se. Rytíři a hejtman Georg usedají na koně. Lovisa vidí, že si její otec oblékl stejně lesklé brnění jako rytíři. Na hlavě má helmu, u opasku svůj černý meč.

Pod horou je to teď samé hemžení a šumění hlasů.

Vojsko se rozrostlo, má dvanáct set mužů.

Rytíři předjedou před vojáky, jejich zbrojnoši se postaví vedle nich a zvednou praporce, které se chvějí ve větru. Jakmile jsou vojáci nastoupeni v dlouhých zástupech, Lovisa přestane troubit. Oddechne si – bolí ji totiž nejen ruce; pět dnů po sobě spala na slámě vedle Larse a ten ji ve spánku kopal.

Aegir se pod ní neklidně ošívá a řehtá, také on vnímá napětí před bojem. Lovisa ho pohladí, přitáhne otěže a zadívá se na vojáky. Hledá mezi nimi vysokého mladíka z jihu země a jeho dva bratry…

Najednou zahlédne v dálce něco jiného. V údolí se něco hýbe. Vlní se tam něco světle šedého.

Je to on – Storsi! Plazí se mezi horami, zatím ale ještě daleko. Vojáci ho nezpozorovali, dívají se totiž na ni, stojí k údolí zády. K jihu hledí jen ona, její otec a rytíři. Lovisa to teď vidí naprosto jasně: had se plazí a stále se přibližuje. Brzy si ho někdo všimne.

Co se stane, až vojáci Storsiho zahlédnou? Je tu dvanáct set mužů s meči, luky a kopími. Jestli podlehnou panice a vystřílejí na hada déšť šípů…

Aniž se podívá na otce, přiloží Lovisa opět trubku k ústům. Hlasitě zaduje nad hlavami vojáků. Má to být signál Storsimu, aby se zastavil.

Stůj!

Had zpomalil, je to dobré. Lovisa se nadechne a chystá se znovu zatroubit.

„To už stačí, Loviso!“ zarazí ji otec. „Chci teď pronést řeč k vojsku!“

Lovisa přikývne a její ruce s trubkou klesnou. Musí poslechnout. Přesto se dál dívá na údolí.

V tichu, které pod horou právě zavládlo, zvedne hejtman Georg ruce a silným hlasem zvolá:

„Vojáci! Dorazili jsme k nepříteli… Jsme u Salajaku. Tady žijí ti lidožrouti!“

Krátce se ohlédne přes rameno a pokračuje:

„Vidíte naše nepřátele, vojáci? Tam nahoře? Schovávají se tam!“

Lovisa pozorně poslouchá otcovu řeč a nespouští při tom oči z údolí.

Vidí Storsiho pohyby: had se už neplazí vpřed, jen neklidně kývá hlavou ze strany na stranu.

„Naši nepřátelé se nám podobají,“ pokračuje hejtman.

„Mají hlavy, ruce a nohy jako my lidé… Tímhle ovšem veškerá podobnost s námi končí. Jakkoli se nám vittrové vzhledem hodně podobají, pocházejí z podsvětí. Jsou to spíše krysy než lidé!“

Někteří vojáci se zasmějí, jenže hejtmanova tvář zůstane vážná. Nyní má promluvit pan Magnus. Popojede s koněm o kousek dopředu a zvedne ruce:

„Naše nepřátele nesmíme podceňovat!“ říká. „Jejich válečníci jsou velmi houževnatí. Jak jsme viděli, někteří z nich mají křídla. Napadají protivníky z výšky. Dělají prudké a překvapivě rychlé pohyby.“

Rytíř ukazuje na vojáky a pokračuje:

„Ale nás je víc. Navíc jsme rychlejší. To bude vaší výhodou, až zaútočíte. Můžete spoléhat na své svaly. A pomohou vám zbraně. Železo je jejich nepřítel a náš přítel!“

Magnus znovu zvedne ruce k obloze.

„Nebudete sami! Zítra ráno nebude nikdo z vás sám! Bude součástí jednoho vojska!“

Vojáci zakřičí jako jeden muž. Lovise to zní, jako by zahučel velký vodní tok.

Všichni jsou připraveni a vyzbrojeni k boji. Vojáci si najednou dávají záležet na tom, aby vypadali vznešeně. Ti, kteří mají brnění, si je vycídili tak, že se na slunci leskne. Ti, kteří mají jen štít, si ho vyčistili a zahladili na něm všechny praskliny a škrábance.

Otec pokyne Lovise a ta znovu zatroubí. Z trubky vyjde mocný zvuk. Vojáci ztichnou.

Jenže Lovisa teď netroubí kvůli nim, netýká se to bitvy.

Varuje Storsiho, aby se prozatím v táboře neukazoval.

Sem nesmíš, Storsi! Tady ti hrozí smrt! Vrať se zpátky!

Lovisa troubí se zavřenýma očima. Když je otevře, uvidí, že údolí je prázdné.

Had ji poslechl. Lovisa odloží trubku.

Rytíř Magnus zvedne ruku a udělí poslední pokyny:

„Pěšáci! Nazítří se musíte držet svých rytířů a velitelů. Budete mít po boku své druhy a záda vám budou krýt lučištníci!“

„To není všechno. Vaše možnosti budou netušené!“ vykřikne pan Georg a ukáže na horu. „Vojáci a zvědové dobyli planinu u hradu. My na ni teď umístíme naše nové zbraně. Takové jste ještě nikdy neviděli!“

Vojáci mlčí. O jakých zbraních pan Georg mluví? Čekají, že se o nich dozvědí něco bližšího, ale hejtman místo toho zasune pravou ruku pod svůj plášť a něco odtamtud vytáhne.

„Tohle jste také dosud nespatřili!“

Hejtman před sebe zvedne nějaký předmět. Je to lesklý stříbrný věnec, do něhož jsou vpleteny vavřínové lístky z ryzího zlata.

„Dobře se podívejte!“ zvolá. „Toto je odměna pro toho z vás, který jako první pronikne do nepřátelského hradu!“

Lovisa se dívá na věnec a všichni vojáci spustí táhlý bojový pokřik. Rytíř Magnus zavolá silným hlasem:

„Zítra je první červencový den! Pokud bitvu přežijete a setrváte v našem bídném pozemském životě, na ten den nezapomenete. Každý rok, až se přiblíží svítání prvního července, se budete moct setkat se svými sousedy a říct jim: V tento den jsem se bil v severních horách. Bil jsem se za svobodu Severu!“

„Za svobodu Severu!“ zvolají vojáci.

„Všichni se budeme bít za našeho krále!“ vykřikne Georg. „Zítra za svítání! Bok po boku!“

„Bok po boku!“ zopakují vojáci. „Za svítání!“

Lovisa naposledy zatroubí. Uleví se jí – ani teď Storsiho nikde v údolí nevidí.

Ví, že had je jednou z hejtmanových nových zbraní. Storsi by ale zatím vojáky spíš vystrašil, než by jim dodal odvahu. Ještě se nesmí ukázat.

Zcela v moci nemá Storsiho nikdo, ani ona sama.

Nové zbraně

Je pozdě večer a na úpatí hory vládne všude klid. Vojáci odpočívají, čeká je poslední noc před válkou, bitvou lidí s vittry.

Jöran ale odpočívat nechce. Když slunce zapadne za hory, přijde za ním Hasveros. Nezúčastnil se shromáždění a řeči o nových zbraních ho podle všeho ani trochu nezajímají. Starý muž nejprve mlčky nahlédne do přítmí Jöranova stanu, pak na něj kývne a řekne:

„Pojď, Junge!“

„Kam?“

„Nasbíráme nějaké bylinky a mech. Než je rozšlape magnum bellum.“

Jöran přikyvuje. Ano, ví: velká válka. Nazítří je čeká nejedna amputace, teď večer ale budou lámat jen stonky rostlin.

Zvedne se, Hasverose nemůže odmítnout.

Starý muž ho vede na svah, mezi keříčky brusinek a zakrslé borovice. Jöran má za úkol sbírat lišejníky. Hasveros zatím trhá nejrůznější rostliny a hvízdá si při tom. Jöran si nepíská. Jsou příliš blízko hradu. Mezi kameny na hradbách na ně hledí tváře nepřátel. Hasveros si toho vůbec nevšímá.

Právě žvýká nějaký kořínek. Napřímí se a s úsměvem řekne Jöranovi:

„Čerstvý osladič! Ten umí vyléčit souchotě a navíc má lahodnou chuť. Chceš taky?“

„Raději bych si dal cukr,“ odpoví Jöran. „Kousek cukru před bojem…“

Hasveros si povzdechne a začne ve svém sáčku hledat kousek cukru. Když ho pak podává Jöranovi, najednou se zarazí a zaujatě se zadívá na jih, do údolí.

„Něco se k nám blíží.“ Jöran se tam také ohlédne.

„Že by další rytíři?“

Hasveros pomalu zavrtí hlavou.

„Kdepak, tohle je něco zcela jiného.“

Starý muž má pravdu. Údolím se plouží osm velkých volů a míří k Salajaku. Dvě čtveřice zvířat táhnou do svahu dva vozy s velikými koly. Voly ovládá deset mužů, kteří mají na prsou hejtmanův erb se lvem.

Podél vozů jede na koni starší muž. Přes jedno oko má pásku.

Jöran ho poznává: to je přece ten chlapík s měšci, kterého s Hasverosem potkali v Askersundu.

Tolik tažných volů pro dva vozy? To musí být nějaký hodně těžký náklad!

Je to tak. Jöran si nejprve myslí, že vozy vezou čtyři kostelní zvony, jenže tyto předměty jsou delší a užší. Vypadají trochu jako roury.

Když vozy dojedou na místo, jednooký muž pokývá hlavou a řekne lámanou švédštinou:

„Tak jsme tady. V pravou chvíli!“ Hasveros mu kývne na pozdrav.

„Převezli jste čtyři pěkné macky!“

„Vyzvedli jsme je v Kalmaru,“ vysvětluje jednooký.

„Urazily dlouhou cestu. Pluly na sever po německých řekách a pak ještě musely překonat Baltské moře… Jsou první v celé Skandinávii.“

„Vezete i střelný prach?“

„Aby ne,“ odpoví muž spokojeně. „Ten nejlepší, z Avignonu!“

Muž pak dojde k vozkům a vyzve je, aby se rozjeli vzhůru do svahu hory. Voli teď táhnou bronzové roury na planinu ležící západně od hradu.

„Nové zbraně,“ říká Hasveros tichým hlasem. „Ještě nikdy jsem je neviděl, ale leccos jsem o nich zaslechl… Pan hejtman je určitě zakoupil ve Francii.“

„Co je to za zbraně?“ zajímá se Jöran.

„Děla.“

Hasveros se zatváří zatrpkle. Jöran slovo dělo ještě nikdy neslyšel.

„Co je to dělo?“

„Taková roura z bronzu… Jak vidíš, je těžká. Zato střelný prach je lehoučký. A rychlý.“

„Co je to za prach?“ ptá se Jöran.

„Je to nová hmota,“ odpoví mu Hasveros. „Pochází z Číny… Když jsem pobýval v jižní Francii, alchymisté se ji tam pokoušeli čistit, aby ještě zvýšili její zápalný účinek.“

„Je to tedy něco podobného jako řecký oheň?“ ptá se Jöran.

„Tenhle prach hoří mnohem rychleji,“ poučuje ho Hasveros. „Tak rychle, že všechno, s čím přijde do styku, zničí. Kámen, železo, vojáky… Zničí všechno, co mu stojí v cestě. Má takovou sílu, že dokáže odmrštit kameny na velkou vzdálenost.“

Jöran mlčí, vybaví se mu obři v Slzavém údolí.

„Taková děla jsou také hodně hlučná,“ dodá Hasveros tiše. „Jako hromobití… Myslím, že to zítra uslyšíme!“

Pak si do košíku uloží ještě nějaké lišejníky a kořínky.

„To už by stačilo. Půjdeme!“

Jöran ale dál stojí na místě a dívá se na bronzové roury. Voli se nyní zastavili na svahu a muži vykládají děla z vozů.

Obři, kteří metají kameny. Pan Georg určitě právě na tahle děla čekal, proto zatím nechtěl dát povel k útoku.

Nyní je už ale všechno připraveno k boji.

ZKRVAVENÁ HORA

Do útoku!

Magnum bellum. Velká válka začíná.

Když Jöran a jeho bratři vyjdou ze stanu, nebe se rozjasňuje. Kamenitá půda na svahu hory je zmrzlá a tvrdá. Svítání jako by v sobě mělo klid před bouří. Vojáci spolu rozmlouvají tlumenými hlasy a se zbrojí tolik neřinčí.

Koně v ležení skoro neržají. Dokonce i vepříci jsou zticha, když jim Jöran dává ranní krmení.

Jöran si také všimne, že se nad Salajakem stahuje šedá mlha. Přímo nad hradbou vittrů.

„Vidíte tu mlhu?“ ptá se bratrů, kteří krmí vepře Kychena a Kellera.

„To není žádná mlha,“ řekne Samuel. „Je to dým.“

„Kouř z ohně,“ dodá Niklis a ukazuje na levou stranu hory. „Viděl jsem, jak se tam v noci vydal Gabriel Grau a další zvědové pana hejtmana… Dostali se až k hradbě nepřátel a zapálili břízy.“

„Ten kouř nás schová,“ vysvětluje Samuel. „Nepřátelé na nás špatně uvidí.“

„A taky ukryje děla,“ dodává Niklis.

Jöran nasype prasatům zbytek krmení a zvedne oči k dělům. Zbrojíř a jeho muži, kteří se o děla starají, se tyto zbraně snaží udržet na svahu. Jöran vidí skrze dým, že to není snadná práce. Děla ale nakonec stojí pevně a míří na hrad a jeho hradbu.

„Jak to že tam není žádná brána?“ zeptá se Jöran.

„Cože?“ odpoví Niklis.

„V té hradbě není brána,“ zopakuje Jöran. „Kudy se vittrové dostávají do hradu?“

Na to mu nikdo neodpoví. Niklis a Samuel si oblékají kroužkové košile, které dostali od pana Arbmana.

Jöran žádnou košili nemá. Vyšplhá tedy na borovici, která roste vedle prasečí ohrady. Nahoře je lépe chráněný a má odtamtud lepší výhled.

Když se slunce vyhoupne nad údolí, jsou všichni připraveni. Pěšáci, lučištníci i vojáci z řad sedláků.

Přichystáni jsou i rytíři. Magnusův zbrojnoš oblékl před svítáním svého pána do brnění a pomohl mu do sedla. Pánovo brnění i hřebec jsou ozdobené zlatými výšivkami a erby.

Jöran sleduje, jak pan Magnus vyráží po svahu hory s kopím a štítem zdviženými k nebi.

Jede zcela sám.

Rytíř se zastaví nepříliš daleko pod hradbou, na dostřel z luku. K ústům si přiloží ruce v plechových rukavicích a začne volat směrem k hradu.

„Vittrové! Jsem rytíř Magnus ze Sigtuny. Ve jménu norského a švédského krále vás vyzývám: vzdejte se!“

Jeho hlas vrací ozvěna. Po chvíli utichne.

Pak přijde odpověď: ostrý kámen. Někdo z vittrů ho hodil před hradbu. Kámen proletěl těsně kolem rytířovy hlavy.

Pan Magnus si zaklapne hledí a otočí se s koněm. Sjede po svahu k vojákům z Tivedenu, kteří v tu chvíli vytasí meče a spustí povyk. Před západem slunce získá jeden z nich stříbrný věnec, jiní přijdou o život.

Před vojáky stanuli rytíři Arkos, Roland, Birger a John se svými zástavami. Po boku mají své zbrojnoše, kteří jsou připraveni doprovázet své pány a mít pro ně nachystané náhradní zbraně, a to do poslední chvíle – než zvítězí, anebo padnou. Čtyři vojáci mají na břiše zavěšené válečné bubny.

Jöran vidí, že svahy hory na západě a na východě ožívají: zvedne se tam více než sto lučištníků. Jejich luky se šípy míří na hradbu.

Na svahu pod nimi čeká více než tisíc vojáků. Padesát jich drží lana s železnými kotvami a háky; chystají se je házet směrem k hradbě a strhávat z ní kameny a kůly.

Nakonec se shromáždí vojáci pana Georga u děl. Dohromady je to sto pěšáků a téměř sto mužů na koních. Čekají na chvíli, až padne hradba, aby mohli vtrhnout na nádvoří.

Všichni se ale k útoku nepřipojí: Lovisa stojí se svým bratrem na úpatí hory a čeká na chvíli, kdy dá znamení troubením na svou trubku.

Nejsou tu ani kováři, ti budou opravovat poničené zbraně.

Kuchaři chystají jídlo a pití pro vojáky, aby měli během boje co jíst a pít. Na horu je třeba vytáhnout sudy s vodou a koše s jídlem.

Zpěvák Walter a kejklíř Ambjörn sedí vzadu v úkrytu a skládají nové písně o válce. Až dojde k útoku, budou bratři Eggové pouze přihlížet. Jejich jediným úkolem je dávat pozor na vepře.

Jöran sleduje z vrcholku borovice, jak se nad horou zvedá mračno elfů. Stoupají stále výš. Vznášejí se ve světle vycházejícího slunce jako jiskřivý oblouk.

Meče jsou vytaženy z pochev. K nebi trčí kopí a sekery. Následuje chvíle ticha, která připomíná zatajený dech. Dým nad Salajakem houstne.

Nad tímto dýmem se začne ozývat hlasitý a pronikavý svist elfích křídel. Elfové letí vzhůru k obloze a vytvoří lesklý bělostný sloup, který se ale náhle začne stáčet dolů. Míří k hradu jako šíp.

„Je čas dát znamení!“ vykřikne hejtman Georg a mávne na mladé vojáky a na svou dceru, kteří stojí vedle něho a mají před sebou celé vojsko.

Bubny začínají vřít a bubnují stále silněji. Lovisa zvedá k ústům trubku.

Vysílá k Salajaku táhlý signál.

Do útoku!

Dým a mlha

Niklis slyší divoký řev, který se ozývá z mlhy obklopující horu.

„Vidíš něco?“ zeptá se Samuela.

„Moc ne.“

Niklisovi je jasné, že jsou příliš daleko. Bitvu na hoře spíš slyší, než vidí.

Společně se Samuelem a Jöranem a s prasaty vyčkává na úpatí hory a poslouchá s přivřenýma očima. Z jejich místa je vidět jen svah, který stoupá směrem ke zvířenému dýmu a prachu. Vypadá to, jako by horu přikryl velký mrak. Mrak a déšť šípů.

To je první zvuk, který Niklis v boji uslyší: sborový zpěv svištících šípů.

V okamžiku, kdy dozní Lovisin povel k boji, zvedne na východě luky stovka lučištníků. Dalších sto je zvedne na západě.

„Střílejte!“ zavelí Magnus a tětivy luků zasviští.

Šípy mizí v dýmu. Niklis slyší, jak se zabodávají do hradby vittrů, narážejí do jejích kamenů a překonávají odpor za nimi.

Následuje křik. Niklis poslouchá s nastraženýma ušima. Kdo to křičí? Vojáci?

Ne, to budou nejspíš umírající vittrové.

Z dýmu se pak ozve zvuk dunících kopyt. Niklis si domyslí, že to asi vyjíždí pan Magnus se svými muži, chránění deštěm šípů. Útok na hradbu je v plném proudu.

Jezdci se utkají s temnými postavami. Jsou to vitterští bojovníci. Zvedají se na hradbě a něčím mávají nad hlavami. Praky! Vzduchem letí shluky kamenů. Ty jsou těžké a ostré. Pokud dobře zasáhnou cíl, jsou schopné srazit jezdce z koně.

Ale to se teď děje jen zřídkakdy – kameny většinou letí moc vysoko. Rytíři mají navíc mohutné helmice s hledím z kvalitního kovu.

V dýmu to rachotí a skřípe. Koně mají hlavy a boky chráněné těžkým brněním. Musejí překonávat prudký svah, v jehličí a na skále jim podkluzují kopyta.

Niklis slyší cinkot mečů a kopí. Vojáci se navzájem domlouvají, křičí na sebe.

Pak nastane ticho. Dým začíná řídnout. Niklis sleduje, jak lučištníci vystřelují k hradu druhou vlnu šípů. Ty tentokrát letí výš – přes hradbu – a dopadají na nádvoří.

Chrání pana Magnuse, který právě vede útok na hradbu v širokém záběru.

Vojáci však nemohou hradbu zdolat, brání jim v tom špičaté kůly. Ale jsou tu jiní druhové v boji a ti už o kůly opírají žebříky. Rychle po nich vyšplhají. Jakmile se ukáže některý z nepřátel, seknou ho mečem nebo kopím.

Zranění a umírající vittrové padají z hradby. Mizejí v dýmu a zmatku.

Následuje tlumené dunění. Vyrazila hlavní část vojska. Tisíce vojáků míří k hradbě, postupují dýmem ve čtyřech zástupech, které Niklisovi připomínají dlouhé hady. V čele jedou nejzdatnější z nich společně s rytíři.

Na tento pochod, na to dunění, Niklis nikdy nezapomene. Jako by se nad Salajakem rozpoutala bouřka.

Velitelem tohoto útoku je hejtman Georg. Popochází s koněm na svahu a je dobře viditelný pro všechny vojáky. Jeho postava je pro ně cestou vzhůru povzbuzením, výzvou, aby bojovali s ještě větším nasazením.

Niklis musí zůstat tam, kde je. Netrpělivě přechází z místa na místo a s přimhouřenýma očima sleduje kouř.

Zničehonic se ozve křik Karla Wagnera:

„Valí se na nás kameny! Pozor! Kameny!“

Niklis natahuje krk. Další hrozba. Tentokrát nejde o ostré kameny, ale o něco většího, nebezpečnějšího:

Z hradeb se valí veliké oblé balvany.

Děla a kameny

Otec jí přikázal, aby se chránila a zůstala v úkrytu. Lovisa splnila svou povinnost a zatroubila k útoku. Nyní by správně měla stát vedle svého bratra a svého koně úplně vzadu, dokonce až za posledním vojem bratrů Eggových.

„My nebudeme bojovat?“ ptá se jí Lars.

„Ne,“ odpoví Lovisa. „Je to příliš nebezpečné.“

Jenže Lovisa si nemohla pomoct a vešla mezi stany, aby viděla, jak se na hoře válčí. A Larse vzala s sebou.

„Ale náš otec tam nahoře bojuje!“ vykřikne Lars.

Lovisa to ví, viděla ho. Hejtman vede útok přímo pod hradbou.

„Má na sobě brnění, on si poradí,“ říká tiše. „Náš otec umí…“

Umlčí ji zadunění. Nahoře vystřelila děla a Lovisa vidí, jak dvě tmavé železné koule letí přes hradbu a dopadají do hradu. Zdá se ale, že tam nezpůsobily velkou škodu. Dál zní dunění. Třetí a čtvrtá koule byly lépe namířené, každá proletí jedním z oken hradu.

A co jejich nová zbraň – jezerní had? Lovisa s trubkou v ruce se ohlédne, ale údolí pod hradem je stále prázdné. Teď by Storsiho potřebovali. Lovisa by ho ráda znovu přivolala, chtěla by vidět, jak se plazí rovnou k hradu vittrů. Storsi by zvedl hlavu, přehoupl by se přes hradbu a vklouzl by dovnitř. Kameny z praků by mu nijak neublížily.

Lovisa ví, že tento had by se hradu zmocnil snadno. Najednou uslyší výkřik:

„Kameny!“

Z mlhy, která obklopuje hrad, něco valí. Něco velkého, ale je to jiné než například obří had. Na vojáky se valí obří zaoblené kameny.

Lovisa prudce vstane.

„Larsi, musíme odsud! Musíme do bezpečí!“ Popadne bratra za ruku a vleče ho pryč.

Běží s ním k nejbližšímu kamennému bloku. Lars zakopne, ale zvládne to, nepustí se jí.

Kameny se blíží a nabírají rychlost. Lovisa cítí, jak se chvěje zem.

Hroutící se hradba

Poslouchat! Bojovat! Chránit!

Ristin a její družky stojí těsně vedle sebe. Několik dnů se od sebe neodloučily. Ani nespaly. Celý čas trávily spolu za zavřenými kamennými dveřmi. Šeptaly si, bděly a zpívaly.

Jejich garda hlídá královskou síň. Král Yzil, královna Esell a jejich rodina se během dne vůbec neukázali. Dveře do sálu jsou zavřené, ale už brzy se otevřou.

Katje vyzve mahry, aby se postavily. Mahry roztáhnou křídla a začnou zpívat. Hradem se nese jejich píseň o blížícím se vítězství. Ristin a Cari zpívají také. Potichu a nebojácně.

„Vítězství! Zvítězíme!“

Ristin ale slyší během zpěvu pronikavé zvuky z nádvoří: křik, řinčení železa, řehtání koní a troubení rohu. Také těžké kroky a nářek – to když některý z vitterských bojovníků spadne z hradby, poraněný nebo mrtvý.

„Mahry!“ volá je k sobě Katje.

Všechny se semknou kolem ní. Těsně vedle sebe tu stojí třicet mahr se zdviženými křídly.

„Mahry! Odkud pocházíme?“ zazpívá Katje.

„Z Heliny říše!“ odpoví jí mahry.

Katje se nadechne a zazpívá o něco tišeji:

„Hel nás chrání a my ochráníme našeho krále a královnu. Některé z nás je budou bránit ze vzduchu, ostatní na zemi.“

Ristin to ví, bude chránit královskou rodinu při jejím útěku do podzemních tunelů. Muži s meči jsou všude, ale tam dole ne. Tam vládnou vittrové.

Yzil a Esell musejí přežít. Královská rodina musí být za každou cenu ochráněna. Mahry pak zaútočí ze vzduchu na muže s meči.

Času je málo. Král musí co nejdřív prchnout.

„Mahry, připravte se!“ vyzývá je Katje.

Vzápětí se dveře do královské síně otevřou. Všechny mahry napochodují dovnitř.

„Buďte vítány, mahry!“

Pozdrav zazněl z úst krále Yzila. Mahry tentokrát ani nemusejí klesnout na kolena.

Královský pár stojí u trůnu. Ristin si je poprvé v životě může pořádně prohlédnout. Jsou starší, než očekávala, mají unavené a bledé tváře.

Mahry dál zpívají. Obstoupí kněží a královskou rodinu jako řetěz – živý, pevný a celistvý. Zavřou oči, tiše zpívají a vyčkávají.

Horou náhle otřese další zvuk. Zadunění. Mahry hned přestanou zpívat.

Ristin nastraží uši. Chvíli je ticho a pak se ozve silná rána. Kamenná podlaha a stříbrný strop se zachvějí.

Ristin je jasné, že něco udeřilo do zdi hradu. Prorazilo ji to.

Do síně se cosi valí. Syčí to a kouří se z toho.

Je to kulatý kámen, ale ne ten jejich. Je to kulatý kámen, který sem vystřelili nepřátelé ze svého praku.

Mladý vitterský válečník běží ke kouli a chce ji odvalit pryč – ale najednou vykřikne bolestí. Spálil si ruce.

„Pryč!“ vykřikne Katje.

Vtom Ristin dojde, že to není kámen, ale železo. Královskou síň opanuje strach.

„Seřaďte se!“ zavelí Katje mahrám. Chce, aby se pevně semkly a zpívaly.

Zvenku se ozve další zadunění, sice méně hlasité, zato s delším dozvukem. Je to praskot a údery padajících kůlů a kamenů.

Ristin pochopí, že muži s meči začali bořit hradbu. Král Yzil nyní nezašeptá, ale zakřičí:

„Mahry! Musíme odsud!“

Kameny a oheň

Pozor! Kameny!

Niklis zahlédne velké kameny: v dýmu vypadají jako oblé stíny. Vittrové je skrývali za hradbou. Nyní je na ni vytahují vzhůru ke kůlům. Vždy, když je nasměrují, je pak svrhnou dolů.

Těžké kameny se s rachotem valí ze svahu. Narážejí do země, poskakují a rychle nabírají rychlost. Porážejí všechny vojáky, kteří jim stojí v cestě.

Všude se rozléhá křik:

„Kameny!“

Zástupem vojáků se prožene vlna neklidu. Mnozí uskakují stranou nebo se skrývají za skály a pařezy. To ale není dobrý úkryt.

„Udržujte linie!“ křičí pan Magnus.

On i jeho pán udělují vojákům přísné rozkazy, povzbuzují je:

„Nebojte se!“ volá hejtman. „Těch kamenů zas tolik není!“

Magnus se neohroženě zastaví pod hradbou. Dým, který se vznáší kolem hory, je čím dál řidší, na kameny je lépe vidět, vojáci se jim už mohou vyhýbat.

Háky a lana s kotvami bez ustání rvou hradbu, strhávají ji kus po kusu. Vojáci k ní zvedají žebříky a opírají je o ni.

„Oni to dokážou!“ říká Samuel.

Proud vojáků se pomalu blíží k hradu. Stále víc jich přelézá hradbu. S válečným pokřikem a se zdviženými zbraněmi pronikají do nádvoří.

V Niklisovi vře krev – jak rád by hned tasil svůj meč a byl mezi vojáky! Rád by se vydal bojovat s lidojedy.

Jen co udělá krok vpřed, na rameno mu ztěžka dopadne něčí dlaň.

„Nikam nechoď, bratře!“ Zadržel ho Samuel.

„Máme rozkaz být tady, bránit zadní voj.“

„Prasata si poradí!“ vykřikne Niklis.

Samuel mu ale nedovolí odejít. Zůstanou u Kychena, Kellera a selat.

Niklis je rozrušený. Bratři Eggové jsou od hradu nejdál ze všech, dokonce i kuchaři a kováři, kteří jsou přichystaní opravovat zbraně a nalévat vodu, stojí na svahu výš než oni.

Jedině Hasveros se drží stranou. Pečuje o zraněné, které vojáci snášejí z bojiště.

Kdepak je Gabriel Grau? Niklis zahlédl jeho světlou hlavu před začátkem boje – bylo to v dýmu západně od hory. Gabriel je teď bůhvíkde.

Zvířený prach houstne, postavy u hradu začínají mít neostré obrysy.

Zničehonic se tam znovu objeví Gabriel – je těsně pod hradbou. Přes své světlé vlasy si přetáhl tmavou kápi a krčí se se svým lukem mezi větvemi.

Létají kolem něj kameny z vitterských praků, ale on se přesto zvedne a napne luk.

Vystřelí na hradbu. Niklisovi neunikne, že Gabriel použil dlouhý šíp s neobvyklým hrotem. Je na něm připevněn malý balíček, z něhož čouhá krátká šňůrka, která syčí a jiskří.

„Řecký oheň!“ vykřikne Samuel.

Zatímco šíp letí k hradbě, Gabriel na nic nečeká a vystřelí další takový. Oba balíčky vzápětí vybuchnou. Následuje mohutný záblesk. Oheň má stejně žluto-červenou barvu jako ten, který zahnal hada ve Velkém jezeře. Gabriel se vítězoslavně zasměje a ucukne před deštěm kamenů, které na něj přiletí z hradby. Zatočí se na místě a zacouvá zpět do dýmu.

Jeho oheň hoří dál. Plamen se zakousl do dřevěných kůlů.

Niklis vidí, že si vittrové mezitím všimli, že je hradba v nebezpečí. Přinášejí k ní vodu v dřevěných kádích a pokoušejí se oheň uhasit. Ten přesto prská a žhne.

„Oheň to rozhodl! Hradba nevydrží!“ zvolá Niklis.

„Zdá se, že vittrům navíc došly kameny.“ Samuel přikyvuje a ukazuje k hradbě.

„Vidíš to? To je rychlost!“

„Co?“ nechápe Niklis.

„Ty ho nevidíš? Ten velký kámen, který právě shodili dolů!“

Niklis už si také všiml. Ze svahu se valí velký kulatý kámen. Řítí se dolů čím dál větší rychlostí a poskakuje.

„Valí se sem,“ zhrozí se Niklis.

„Možná,“ řekne Samuel, „ale teď se mi zdá, jako by se stáčel stranou…“

„Ne! Valí se přímo na nás!“

„Pozor, Niklisi!“ vykřikne Samuel.

Na vrcholu borovice vykřikne i Jöran – ale kámen se tím nezastaví.

Zdá se, že se valí ještě rychleji. A rovnou na ně.

„Musíme pryč!“

Niklis ucítí, jak ho něco pláclo do ramene – bylo to Samuel.

Rychle uskočí za skalní blok. Vidí, že bratr se vrhá na opačnou stranu.

Samuel se ukryl za pařezem, to ale nebyl zrovna šťastný nápad.

Kámen!

Kámen se blíží k Samuelovi, stále se zvětšuje, země se otřásá. Niklis natáhne ruku, ale vtom si uvědomí, že kámen bratra nezasáhne.

Kámen, který je velký jako vzrostlý kůň, sice povyskočí, ale Samuelův pařez přeletí.

Letí rovnou na borovici, na níž se křečovitě drží Jöran.

Únikové cesty

Celý hrad se zachvívá po útocích zbraní nepřátelského vojska. Z hory stoupá šedý dým. Zpěv v královské síni je přes to všechno hlasitý a silný. Ristin také zpívá. Je připravená bojovat, vzlétnout nad hrad a zabíjet vojáky svým zpěvem.

Nejprve ale musí uprchnout královská rodina. Vzduchem to nepůjde, její příslušníci nemají křídla.

„Otevřete poklop v podlaze!“ zazpívá král Yzil. Poklop zakrývající únikovou chodbu se otevírá.

„Běžte, Vaše Výsosti!“ vykřikne Katje.

Všichni členové královské rodiny se shromáždí u otvoru v kamenné podlaze. Je to celkem dvacet vittrů, chráněných třiceti mahrami, které nepřestávají zpívat svou válečnou píseň.

Okolní zvuky – výkřiky, povely a řinčení mečů – vyvolávají v síni neklid. Do hradu dopadá stále víc koulí vystřelených ze zbraní mužů.

Zdi se třesou. Země se chvěje.

„Seřaďte se!“ vykřikne Katje.

Velitelku gardy není kvůli stále houstnoucímu dýmu v sále skoro vidět. Garda se nicméně semkne kolem celé královské rodiny a bezpečně ji odvede k otvoru v podlaze.

Ristin a Cari jdou skoro poslední. Navzájem si hlasitě zpívají píseň o vítězství. Musí mít hlasy celou dobu v pohotovosti.

Ve dveřích do královské síně nikdo nestojí, žádní muži s meči. Zatím.

Katje ukáže na tmavý otvor v podlaze:

„Prosím, Vaše Výsosti! Spusťte se dolů!“

Král Yzil ji poslechne. Dvě mahry mu pomohou sestoupit do chodby.

Katje pak kývne hlavou na polovinu členek své gardy.

„A vy leťte ven! Leťte za nepřítelem!“

Patnáct mahr – ty, které právě nechrání královu rodinu – se přesune k oknu a roztáhne křídla. Ristin a Cari jdou poslední. Sledují, jak se mahry jedna po druhé vrhají ven s hlasitou bojovou písní na rtech.

Katje opustí sál mezi posledními.

„Za krále Yzila!“ zazpívá, zvedne křídla a vyletí z okna. Ristin se naposledy podívá na sál, na královy služebníky a strážce, kteří sestupují do podzemí. Po nich tam scházejí vrchní kněží, následovaní dvěma mladými strážci.

Ristin náhle zaslechne v okolním hluku slabý hlas:

„Dhor… Kde je Dhor?“

Je to hlas Esell. Královna stojí úplně sama u otvoru.

Její manžel a strážci se už spustili do podzemí.

Královna se rozhlíží a ptá se:

„Nosič hůlek… princ Dhor… Ještě nepřišel?“

Upře oči na Ristin.

„Ty tam!“ vykřikne. „Dojdeš pro prince Dhora do jeho ložnice?“

Ristin neví, co na to říct. Ví, kde princ žije, hlídala u jeho dveří. Ale je na jeho záchranu ještě čas? Katje už tu není. Musí se rozhodnout sama.

Ristin královnu poslechne. Ukloní se a odejde ze síně. Je zcela sama, ovšem jen do chvíle, než se jí dotkne něčí ruka.

„Přítelkyně! Půjdeme tam spolu!“

Je to Cari. Zpívá z plných plic píseň o pomoci. Ristin přikývne.

„Díky, drahá přítelkyně.“

Obě se pak vydají k princově ložnici.

Protiútok

Jöran všechno vidí ze své borovice. Ze svahu se kutálí velký kamen. Pak se otřese země.

Přestože je všechno zahalené hustým dýmem, Jöran má přehled o skoro celém průběhu útoku. Sleduje, jak z oken hradu vylétají okřídlení vittrové a jak jsou zaháněni zpátky šípy lučištníků. Vidí, jak do hradu dopadají dělové koule, i oheň, který se rozhořel.

Najednou zahlédne obrovský kámen, který se valí z hradby.

Obě děti pana hejtmana se schovají za nedalekou skálu. Zdá se, že to tam přečkají bez úhony. Zato Niklis a Samuel jsou hůře chránění. Kroužkové košile jim teď nebudou nic platné.

„Pozor!“ zakřičí Jöran na bratry.

Bratři uskočí stranou – je to dobré. Jenže kámen náhle změní směr. Řítí se přímo na borovici.

„Kááámen!“

Jöran nemá šanci utéct. Může se jen držet stromu jako klíště.

Kámen naposledy poskočí, letí směrem k borovici, ovšem nezasáhne ji zpříma – strom sice utrží tvrdou ránu, ale kámen se žene dál.

Borovice vrže a naklání se, Jöran se jí přesto nepouští.

Na svahu je pak na chvíli opět klid. Kámen se přestal koulet, jako by mu někdo dal povel.

Jöran se stále pevně drží kymácející se borovice a uvidí něco podivného: země na svahu se hýbe. Na několika místech jako by se zvedala.

Otvírají se v ní poklopy, které byly do té doby zakryté hlínou a kameny. Něco je otvírá zespodu. Dlouhé paže.

Jöran vidí, jak mezi vojáky vykukují ze země nějaké hlavy.

Vittrové. Jöran už chápe: oni nepotřebují mít v hradbě bránu, oni ji podlézají. V hoře jsou tajné tunely.

Odvalí se mnoho takových kamenů. Salajakem burácí válečný pokřik.

Z podzemních chodeb vylézají vitterští bojovníci, někteří za zástupem vojáků, jiní přímo mezi nimi. Zvedají kyje a praky a s křikem se vrhají vpřed.

Protiútok z podzemí vyvolá na svahu hory chaos. Nejhůř to schytají vojáci z řad sedláků. Lámou se jim kopí, praskají štíty.

Vojáci padají k zemi s promáčklými helmicemi. Jiní s hrůzou prchají.

Hejtman a rytíři ale zůstávají na bitevním poli. Zavelí zvučným hlasem vojsku, aby se sešikovalo:

„Smrt vittrům!“

Vojáci odpovídají vittrům také křikem. Když do nich bodnou mečem, mají dojem, že ocel jejich zbraně blýská a plane. Zasažení vittrové jsou popálení a kouří se z nich, mnozí padnou.

Jöranova borovice se náhle prudce nakloní. Kořeny už ji neudrží. Padá – a Jöran s ní.

„Pozor!“

Kmen stromu dopadne mezi selata.

Ta začnou chrochtat a kvičet Jöranovi do uší. Zdá se, že kmen žádné z nich nepřimáčkl. Zato dřevěné ohrada se rozlétla na kusy.

Selata stojí jako opařená – ale jen okamžik. Vzápětí vesele zachrochtají a rozběhnou se. V čele velkého útěku peláší malý Rošťák.

„Ne!“ vykřikne Jöran a postaví se. „Stůjte!“

Vrhne se na Rošťáka a chytí ho. Ostatní selata ale už běží nahoru, rovnou na bojiště.

Jöran, přestože v náručí drží Rošťáka a žádný další vepřík by se mu do ní už nevešel, vyrazí za nimi.

Selata změní směr a Jöran zakopne. Spadne na Rošťáka.

Země pod ním se chvěje. Nízký porost se zatřese a náhle se v něm otevře kulatý otvor.

Z otvoru se vysune ruka. Poklop, který až do té chvíle kryly lišejníky a smrkové větve, se odklápí. Ze země vylézá vysoká štíhlá postava.

Vitterský válečník s kyjem, prakem a kameny. A za ním dva další. Vittrové se před Jöranem napřímí. Pak zasviští jejich prak a Joranovi proletí kolem ucha ostrý kámen. V jeho náručí se zmítá Rošťák. Jöran zůstane ležet na zemi, nemůže se dát na útěk.

Vittrové na něj zakřičí a napřáhnou palice. První rána dopadne vedle jeho hlavy. Jöran sám neví, jak to udělal, ale donutí se k pohybu.

V poslední vteřině i s Rošťákem před palicí uhne. Palice udeří do země v místě, kde předtím leželi. Jöran cítí, jak se půda zachvěla, ale nevšímá si toho a koulí se dál.

Rošťák v jeho náručí kvičí, jako když ho na nože berou.

„Jörane!“ zakřičí někdo. „Už jsme tady!“

Jöran otevře oči – je to Samuel, přibíhá k němu od prasečí ohrady.

Dva vittrové z útočící trojice se otočí a zaútočí na Samuela a na Niklise.

Boj proti třem

Jako duchové se z podzemí vynořili tři vittrové. Pouze Niklis se s nimi může utkat s mečem v ruce.

Jöran svírá v náručí sele a Samuel stojí u druhé ohrady pro prasata.

První vittra mrští po Samuelovi kamenem. Druhý mává palicí.

Samuel sice před kamenem ucukne, ale zavrávorá. Niklis ho vidí, jak couvá k chatrné ohradě Kychena a Kellera a jak ji jeho divoce máchající ruka rozrazí.

Vrátka se rozletí a vzápětí se ozve spokojené zachrochtání. Kychen a Keller jsou náhle volní a oba v plné rychlosti – bez váhání, touží přece po svobodě – vyběhnou ven.

To je dobré, pomyslí si Niklis. Oba něco váží, skoro jako kmen stromu.

„Nech je běžet!“ zavolá.

Kychen je větší, běží jako první. Samuel před ním uskočí stranou.

Vittrové jsou příliš pomalí.

Kychen zatím nabere rychlost a řítí se přímo na ně. Je těžký jako dubová kláda. Narazí do prvního vittry a povalí ho stranou. Vittra padne hlavou na kámen, schoulí se u něj a přestane se hýbat.

Druhý vittra je vymrštěn do vzduchu, z ruky mu současně vypadne prak. Vittra přeletí přes Kychenův hřbet jako hadrová loutka a ztěžka dopadne vedle Samuela.

Niklis vytasí Storm. Slyší drsný zvuk kovu, cítí jeho tíhu. Zakřičí z plných plic:

„Vítězství!“

Je válka, podobná těm za vikinských časů.

Bez rozmyslu vitterského válečníka napadne. Dělá to, co si se Samuelem nacvičili s dřevěnými meči. S pokřikem se vrhne vpřed. Má dobrou stabilitu.

Namíří na týl nepřítele a pak bodne. Rychle a tvrdě.

Meč zasáhne cíl, kůže vzplane. Niklis uslyší, jak vittra bolestí sykl.

„Yate!“ vykřikne vittra a pak ještě jednou, naposled:

„Yate!“

Niklis natáhne ruku a bodne ještě jednou, tentokrát do prsou vittry. Bojovník zmlkne a zemře.

Chvíli je klid, ale pak se najednou ozve křik. Křičí vittra se stříbrnou helmicí.

Niklis si všimne, že na zemi leží palice – dopadla jen asi metr od něj. Zvedne ji levou rukou, v pravé drží Storm.

Vittra na nic nečeká a mávne palicí. Zasáhne Storm a vyrazí ho Niklisovi z ruky.

Niklis couvá, v ruce svírá už jen těžkou a neforemnou vitterskou palici.

Vittra udeří znovu. Niklisovi se palice rozletí na kusy a on sám při tom spadne na záda, zasypáván kamennými úlomky z ní. Zůstane ležet.

Vittra se stále drží na nohou a znovu napřahuje ruku s palicí. Míří Niklisovi na hlavu.

„Vydrž!“ zakřičí někdo. „Jdeme ti na pomoc!“

Jsou to hlasy vojáků, volají na něj ze svahu a spěchají k němu se zdviženými meči. Vede je rytíř v brnění.

Vittra je také vidí – sykne a začne ustupovat dozadu, k otvoru v zemi. Skulí se k němu, vsune do něj nejprve nohy a pak během okamžiku zmizí v temnotě.

„Ne!“ vykřikne rytíř.

S mečem v ruce běží k otvoru, vrhne se k němu, položí se na břicho a zavolá do tmy, ale nikdo mu neodpoví. Vittra je pryč.

Všechno se opět zklidní a ztichne. Zcela vysílený Niklis zavře oči.

„Je po všem, mládenci! Přežili jste to.“

Niklis otevře oči. Rytíř se k němu sklání. Má zdvižené hledí a pomáhá mu na nohy. Niklis ho poznává.

„Vy jste Birger z Borgholmu,“ zašeptá. „Bojoval jste v Rusku…“

Rytíř přikývne. Není na něm nic elegantního: brnění má potřísněné krví a pomačkané. V ruce drží jen meč, o štít přišel.

„A vy jste bojovali s vittry,“ řekne.

„Ano,“ přisvědčí Niklis.

Rytíř pohodí hlavou k ležícímu vittrovi.

„Můžete ho svázat?“

„Jistě, pane Birgere,“ odpoví mu Samuel. „Máme lana a provazy.“

„Dobrá,“ řekne Birger. „Uvidíme se později.“

Ještě jednou se podívá k otvoru, v němž zmizela vittra, a potom spěchá zpět na bitevní pole.

Samuel pak vitterského bojovníka sváže, dlouhé ruce mu spoutá za zády. Niklis ho hlídá s mečem v ruce: je připraven vittru spálit, pokud by se probudil.

Jöran a Samuel začnou shánět dohromady své svěřence. Niklis slyší, že selata hledají chutné kořínky. Bratři se nemusejí nijak namáhat, stačí, aby vepře jednoho po druhém posbírali.

Přestože Kychen a Keller sice utekli o něco dál, zanedlouho jsou oba vepři i všechna selata zpět v opravené ohradě.

Z tunelů se už žádní další vittrové nevynořili.

„Zvítězili jsme,“ pronese Niklis.

Zadívá se na Storm potřísněný tmavou tekutinou.

Krví vittrů.

Nad jejich hlavami se poté ozve vítězný pokřik. Slunce stojí vysoko nad horou – útok, který začal za studeného rána, se změnil v boj za teplého dne. Niklis si uvědomí, že bitva se pomalu blíží ke konci. Dým na svahu je řídký, na hradbě už nestojí žádní vittrové. Vojáci části z ní pobořili a přelezli ji.

Nádvoří je plné válčících postav. Vittrové, kteří zoufale bojují svými palicemi, buď padají pod zásahy mečem, anebo jsou nuceni ustupovat.

Vojáci vrhají lana s háky na zdi hradu a šplhají nahoru. Každý z nich touží po odměně, po stříbrném věnci. Nad horou se nese troubení trubky. Je to silný, triumfální zvuk.

Vítězství, pomyslí si Niklis. Hrad bude už brzy náš.

Není návratu

Ristin s Cari pospíchají hradními sály k princi Dhorovi. Vybíhají Vřetenem do boční chodby. Předtím v ní byly sice jen jednou, ale vědí, že vede k princově ložnici. Tady nahoře jsou ve zdech okenní otvory a víc světla než v královské síni. Je tu také dobře slyšet bitevní vřava – rozléhá se až nebezpečně blízko. Žádní muži s meči se tady ale zatím neobjevili.

Obě mahry přibíhají k princovým dveřím a Cari je bez zaklepání otevře. Jenže místnost je prázdná.

Za zády jim zní křik. Cari rychle vyhlédne ze dveří.

Zazpívá varovná slova a kývne hlavou k Vřetenu.

„Muži s meči!“

Ristin pochopí: nepřátelé už mezitím pronikli do hradu. Přesto vejde do ložnice. Na podlaze leží stříbrné šperky a předměty ze dřeva, na lůžku spočívá hromada polštářů.

Přestože se v místnosti nic nehýbe, Ristin si všimne, že mezi polštáři trčí nažloutlá bledá ruka. Někdo tam leží: hubený, schoulený, skoro se ztrácí.

Je to princ Dhor ve svých světle žlutých hedvábných šatech. Je nemocný, dost možná upadl do hlubokého spánku.

Ristin se dotkne jeho ruky. Je ochablá a ledová.

„Vaše Výsosti?“

Dhor jí neodpoví. Ristin vidí, že princ nespí. Je v mrákotách.

„Vaše Výsosti?“ přistoupí k němu Cari a zvedne mu hlavu. „Probuďte se!“

Najednou ucukne a hlesne:

„Jedovaté pijavice!“

Pijavice? Ristin o nich ví, že jsou nebezpečné.

Vidí, že na princově žlutém krku se leskne něco tenkého, rudého. Nejprve má za to, že je to krvácející rána, ale potom zjistí, že to tmavě červené něco se nepatrně pohybuje.

Je to skutečně pijavice. Slizká pijavice. Princ má na čele tři další.

„On se těmi hroznými pijavicemi schválně omámil,“ hlesne Cari.

Ristin už rozumí, proč je princův spánek tak hluboký. Nebezpečné pijavice žijí v podzemních chodbách. Sají krev a jed, který vypouštějí, způsobuje hluboký spánek a stejně hluboké, barvité sny.

Princ Dhor neví, co se s ním děje.

Ristin se mu pokouší pijavice odstranit, ale nejde to, vytrhla by mu je i s kůží. Dhor při jejím pokusu tiše sténá. Ristin toho nakonec nechá: pijavice musejí zůstat tam, kde jsou.

„Odneseme ho!“

Společně zvednou prince z polštářů. Dhor není zcela bez sebe. Je schopen chůze, sebere rukou z podlahy kožený ranec.

Cestou ke dveřím zvedne hlavu a ohlédne se.

„Yate?“

„Ne, Vaše Výsosti, princezna Yate tu není.“

Dhorovi opět klesne hlava. Cari se podívá na Ristin. Obě by si přály, aby tu s nimi Yate byla. Princova silná a neohrožená sestra. Ta ale právě bojuje ve své stříbrné helmici na bitevním poli.

Ristin vytáhne zpod polštářů silnou přikrývku a hodí ji princi přes ramena.

„Pojďte!“

Vyjdou z ložnice – dvě mahry, princ a čtyři pijavice na jeho těle.

Jenže na chodbě se pohybují muži s meči. Nepřátelé! Zuří tu lítý boj. Ty zvuky – hlasitý pokřik a hrubá slova – byly v ložnici slyšet tlumeně, zato teď je Ristin slyší víc než dobře.

Pět mužů, kteří se ohánějí meči, tam bojuje s vittry a jejich palicemi. Bojovníci se pohybují tam a zpět, jakoby ve vlnách, pouhých deset kroků od princových dveří.

„Bojovat! Za každou cenu!“

Vitterští vojáci jsou mladí a bojují srdnatě. Mávají svými palicemi, jak je to jen v úzké chodbě možné, a drží si muže od těla.

Občas se ale stane, že některého škrábne špička meče.

Chodbou se šíří pach spálené kůže.

Muži se nevzdávají. Jeden z vittrů se spálí, zaúpí, palice mu vyklouzne z ruky – a to je jeho konec.

O kus dál na chodbě se objeví další muži.

„Pojď!“ zazpívá Cari a ohlédne se na Ristin.

Ta ji následuje. Obě táhnou prince pryč od Vřetena, do části hradu vyhrazené jen pro panovnickou rodinu; tu Ristin ještě nikdy nenavštívila.

Ristin vidí, že i druhý vitterský bojovník přišel o palici. Sklání se k podlaze, pokožku má plnou ran, z nichž se kouří.

Jeden z mužů se usměje a vykročí k němu s taseným mečem.

Bojovník ví, že během chvíle zemře, přesto hrdě povytáhne krk nad svá široká ramena a z plných plic zvolá:

„Za krále Yzila!“

Pak se pokusí o poslední protiútok a vrhá se přímo na protivníkův meč.

Zbraň projede jeho tělem a rozhoří se. Bojovníkova kůže se pálí a stoupá z ní hustý černý dým.

Krutá smrt bojovníka muže s meči na chvíli zarazí. Sice jen na pár okamžiků, ale i ty Ristin a Cari postačí k tomu, aby uprchly. Klopýtavým krokem se vzdalují od bojujících, prince drží mezi sebou.

Chodba se začíná zužovat. Ristin má zlé tušení, ale nedá se nic dělat, musí jít dál.

Za jejich zády zní hlasitý pokřik. Jásot mužů.

Mahry rychle projdou kolem dalších dveří. Cari se náhle zastaví.

„Jsme tu uvěznění!“

Cari cloumá vztek. Když se Ristin podívá před sebe, zjistí, že chodba v těchto místech končí. Dvacet kroků před nimi je už jen kamenná zeď.

Obě strnou a podívají se na sebe. Vědí, co musí udělat.

Cari pustí prince Dhora a Ristin ho opatrně položí na podlahu.

Jedna druhé se podívají do očí.

„Bojovat,“ zazpívá Ristin Cari.

„Bojovat,“ odpoví její přítelkyně.

Roztáhnou křídla a přitisknou se k sobě. Jejich křídla teď sahají od stěny ke stěně.

Ristin slyší, že se Cari dala opět do zpěvu: tlumeným hlasem zpívá válečnou píseň.

Obě pak zaútočí.

Lovisin doprovod

Niklis se opatrně podívá do otvoru, v němž zmizela vittra. Dole je vidět úzký prostor, který pokračuje směrem do nitra hory.

Rovnou do černočerné tmy. Niklis poklop zavře a zatíží ho velkým kamenem.

„Vidíte mezi námi a těmi lidojedy nějaký rozdíl?“ ptá se Samuel.

„Ani ne,“ odpoví Jöran.

Niklis se otočí, zasune meč do pochvy a začne si prohlížet oba ležící vitterské bojovníky. Jeden je mrtvý, druhý svázaný a v bezvědomí.

„Vlastně ano,“ namítne Niklis. „Jsou slabší než my.“

Zahlédne v trávě prasklou palici, pomalu ji zvedne a hodí si ji na rameno. Všichni teď uvidí, jakou získal trofej.

„Pane vojáku?“ ozve se čísi čistý hlas.

Niklis se otočí a uvidí průzračně modré vážné oči. Nikdy se do nich nepodíval tak zblízka, ale poznává je. Je to dcera pane Georga, panna Lovisa.

„Měli bychom k vám takovou prosbu…“

Lovisa drží v ruce svou trubku, za ní stojí její bratr.

„Jakou?“ Niklis s ní nechce mluvit, nestojí o řeči s žádnou dívkou. Jenže Lovisa překročí zlomený šíp a posadí se jen pár kroků od něho.

Niklis cítí, že Lovisa voní po levanduli. Čím je asi cítit on? Určitě páchne jako prase.

„Pane vojáku, potřebovali bychom doprovod.“

„Ale my máme jinou práci, slečno,“ brání se Niklis. Nemá zájem, přestože Lovisa moc pěkně voní.

„Slečno Loviso,“ ozve se hlas vedle něho. „Kam vás můžeme doprovodit?“

Samuel si pospíšil. Je sice špinavý jako Niklis, možná ještě víc, ale před Lovisou se ukloní jako pravý rytíř.

„Jsem Samuel Egg a tohle jsou mí bratři Niklis a Jöran. Jsme vašimi služebníky!“

„Pane vojáku,“ říká Lovisa. „Já a bratr se jen chceme dostat nahoru, k našemu otci, panu Georgovi… Mohli byste jít s námi?“

Samuel váhá.

„Bitva ještě neskončila, slečno Loviso…“

Zadívá se stranou na padlé vittry. Lovisa ale dál naléhá:

„Naši nepřátelé už prý na hradbě nejsou… Nemám pravdu?“

„Ale jejich hrad pořád stojí,“ namítne Samuel. „Ten také padne, jenže boj stále trvá. Samozřejmě vám rádi posloužíme, slečno, půjdeme s vámi. Viď, bratře?“

Niklis se dívá do země.

„My nejsme skuteční vojáci,“ řekne úsečně.

„Ale doprovodit nás můžete, ne?“ ptá se Lovisa.

„Mohli byste nás dovést co nejblíž k hradu? Moc rádi bychom si ověřili, že… že je náš otec v pořádku.“

Samuel se napřímí.

„Jdeme s vámi, slečno.“

Přes bitevní pole

Lovisa si upraví plášť a podívá se na mladíka z jihu. Teď už zná jeho jméno: Samuel Egg. Tak se jmenuje. Je vysoký a chová se jako rytíř. Právě se obrací ke svému mladšímu bratrovi:

„Zůstaneš tady, Jörane!“ říká. „Hlídej prasata. A sleduj pohyb nepřátel.“

Dva bratři Eggové pak vyrazí do svahu, Lars a Lovisa za nimi. Procházejí kolem kamenů, které jim sahají až k pasu a které předtím drtily všechno, co jim stálo v cestě, dokud je nezastavil jiný velký balvan nebo nezapadly do nějaké větší prohlubně.

Lovise se zdá, že bratři chodí každý jinak. Samuel Egg si vykračuje jako rytíř. Niklis Egg jde kývavým krokem jako žoldnéř. Tasil svůj krátký meč a má ho napřažený před sebe. Druhou rukou drží na rameni vitterskou palici. U posledního stoupání se Samuel zastaví a nastraží uši. Lovisa se také snaží něco zaslechnout, ale neslyší nic. Vidí před sebou mnoho otvorů vedoucích do podzemních tunelů. Ty jsou ale prázdné a nic se z nich neozývá.

„V pořádku,“ řekne Samuel. „Jdeme dál!“

Svah je tu udusaný botami vojáků, kopyty koní a velkými kameny. Lovise se zdá, že v trávě vidí vlhké krvavé skvrny.

„Půjdeme na západní úbočí. Tam, kde stojí děla,“ řekne Samuel tiše.

Lovisa souhlasně přikývne. Kráčí vedle něj, Larse drží za ruku.

Všichni jdou potichu, v ostražitém mírném předklonu, protože míjejí čím dál více stop po boji, který se tu odehrál. Vidí pomačkané helmice a zlámaná kopí. Když se dostanou blíž k hradbě, spatří Lovisa mnoho padlých bojovníků.

Většinou jde o spálené vittry, ale občas jsou mezi nimi také vojáci. Kolem mrtvých těl už začali bzučet komáři a mouchy.

Samuel vede ostatní dál kolem mrtvých. Po chvíli se zastaví a znovu se zaposlouchá. Lovisa neslyší žádný válečný pokřik, jen slabý vítr.

„Pojďte,“ rozhodne Samuel.

Nenápadně projdou březovým lesem s ohořelými černými stromy a dostanou se na vodorovnou plochu.

Tady stojí děla. Ta ale nyní mlčí. Několik vojáků čistí jejich bronzové hlavně.

Lovisa pátrá pohledem po svém otci, ale všude vidí jen samé vojáky. Stojí v širokém kruhu, v rukou luky a kopí: hlídají skupinu vitterských bojovníků, kteří jsou svázaní a sedí na zemi se svěšenými hlavami.

Kolem Salajaku začali kroužit draví ptáci. Chystají se na to, že budou klovat do mrtvých. Lovisa vidí, že o něco výš na svahu vykukuje malá hlava. Je to zvědavá liška.

V dálce zahlédne postavu.

„Otče!“

Pan Georg postává se skupinou znavených vojáků u pobořené hradební zdi. Stejně jako oni si potřeboval vydechnout.

„Otče!“ zavolá Lovisa znovu a rozběhne se k hradbě. Hejtman se otočí a tasí při tom meč a zvedne štít. Lovisa teď vidí, jak má zachmuřenou tvář – jako bojovník. Také je tak oblečený. Kovový límec má pomačkaný a kožený kabátec, který byl předtím dokonale čistý, je teď umazaný od hlíny a od tmavé krve.

„Loviso…,“ vydechne pan Georg.

Vykročí vstříc dceři a jeho ruka s mečem klesne. Všimne si také palice, kterou Niklis nese na rameni, a pozdraví bratry Eggovy krátkým pokynutím hlavy.

„Buďte pozdraveni, bojovníci,“ řekne. Potom se zadívá na Lovisu. „Dcero moje… Loviso, neměla bys tu být. Na tohle by ses neměla dívat…“

Lovisu ta slova nezastaví. Přistoupí k otci, Samuel ji následuje.

„Nejste zraněný, otče?“ Hejtman unaveně zavrtí hlavou.

„Zvítězili jsme,“ řekne. „Je už skoro dobojováno.“

„Skoro? Jenom skoro?“

„Podle toho, co vím od našich zvědů, jsme se zmocnili hradu. Víceméně. Rytíři a jejich vojáci teď pátrají po vittrech v podzemních chodbách. Pořád je tu ale…“

Hejtman se zničehonic odmlčí, protože nad hradem zasviští nějaký zvuk. Je velmi hlasitý a uším hodně nepříjemný. Nahoře letí okřídlená vittra a pokouší se svým hlasem zastavit šípy lučištníků.

„Co je to, otče?“ ptá se Lovisa a zděšeně se zadívá ke hradu.

„Válečný křik vittrů,“ odpoví její otec. „Členek královské gardy z hradu. Mahry používají svůj hlas jako zbraň. A nechtějí se vzdát.“

Bojové výkřiky

Ristin a Cari jsou teď jako jedno tělo – tělo válečníka. Stojí těsně vedle sebe, křídla roztažená, v dokonalé rovnováze.

Cari začne na chodbě zpívat válečnou píseň a Ristin se k ní přidá. Obě mahry se snaží ze všech sil, vyrážejí z hrdel zvuky současně.

Jejich zpěv zasahuje lidi jako úder. Dva vojáci, kteří stojí vpředu, se skácí dozadu na své druhy. Z rukou jim při pádu vypadnou louče. Nad kamennou podlahou se šíří dým a jiskry.

Mahry zpívají dál, jejich tóny tvrdě zasahují protivníky a brzdí jejich útok. Muži, kteří se zatím drží na nohou, začínají couvat.

Ristin se vedle Cari nadechne. Potřebovaly by, aby jim někdo pomohl, jenže nablízku nejsou vidět žádní vittrové.

I tak zvítězíme! pomyslí si Ristin. Věří, že muže s meči přemůžou. Představuje si, jak se s Dhorem probojují až do královské síně. Jak utečou podzemními chodbami… Vtom si ale všimne, že se k nim dýmem někdo nenápadně blíží. Je to muž, ale bez meče. Přesto na ně něčím útočí. V jeho ruce se zableskne štíhlá dýka.

Zpěv, který Cari dosud vysílala do chodby, náhle umlkne. Cari jen tiše sykne a sveze se k zemi. Stáhne s sebou i Ristin.

„Cari!“

Cari neodpoví – hrdlem jí totiž projela dýka. Její špička jí trčí ze zátylku a kouří se z ní.

Ristin rychle vyskočí na nohy, uchopí dýku za dřevěnou rukojeť a vytáhne ji. Chtěla by Cari nějak pomoct, ale její přítelkyně zůstává bezvládně ležet. Je těžce zraněná, její křídla se nehýbou. Dokáže jen zvednout hlavu. S přimhouřenýma očima se naposledy podívá na Ristin.

„Zachraň prince!“ zašeptá. „A také sebe!“

Pak se jí z úst vyhrne zpěněná krev a hlava jí klesne dozadu.

„Ne, Cari! Ne!“

Teď ale nemá čas na žalozpěv ani na to, aby se postarala o její tělo.

Je nutné bojovat.

Ristin vstane, nadechne se a vykřikne. Je to výkřik zoufalství, ale je současně namířený na muže, které má před sebou.

Její hlas je srazí k zemi.

Plavovlasý muž uskočil a vrhl se k podlaze. Ristin ho minula, zato ale zasáhla ostatní vojáky. Čtyři muži vykřiknou a padají k zemi.

Ristin se vrátí k princi a zvedne ho. Dál zpívá s Dhorem v náručí a pomalu postupuje vpřed. Potřebovala by přeběhnout k otevřeným dveřím, kolem nichž před chvílí prošli.

Konečně se k nim dostane a vklouzne do nich.

Těsně kolem hlavy jí proletí šíp. Pak další, ale před tím uhne. Oba výstřely jsou prudké, po nárazu šípů do stěn od nich odlétají kamenné úlomky.

Blíží se její konec. I princův.

Kam uniknout? Tato místnost je menší než ta, v níž ležel Dhor, ale je v ní stejné množství stříbra a měkkých polštářů.

Ristin se otočí a ve snaze odrazit pronásledovatele vyšle ke dveřím tři mohutné výkřiky. Podařilo se: muži zůstali na chodbě. Současně tam ale někdo spokojeným hlasem jásá:

„Máme je!“

Do komnaty vlétne sprška šípů. Všechny naštěstí letí příliš vysoko.

Nedostaneme se ven. Ristin se zoufale rozhlíží kolem sebe.

Místnost má jen jedny dveře a ve stěně naproti nim je malý otvor. Právě k němu se Ristin s Dhorem přesune. Princ má přivřené oči a potácí se.

Ne, to nejsou dvířka, kterými se lze dostat ven – vedou do sousední, velmi stísněné místnosti, která slouží jako přípravna jídel. Ristin vidí, že tam nikdo není, zahlédne jen kamennou lavici, na níž se právě suší houby a lesní plody.

Uprostřed podlahy je kruhový otvor určený na vyhazování odpadků a zbytků jídel z hradu. Je jen o něco málo širší, než kolik má Ristin v ramenou.

Dalo by se tudy utéct? Ristin vidí v otvoru jen prázdnotu. Tato část Salajaku jako by trčela do volného prostoru – to proto, aby odpadky mohly volně padat dolů. Pod ní, ve velké hloubce, jsou jen skály, na nichž stojí zadní část hradu.

Ristin hledí do propasti pod sebou. Jarmaland, pomyslí si. Skalnatý svět na zadní straně hory. Místo, kde žijí havrouni.

Jenže Jarmaland je jedinou možností, jedině tak lze mužům uprchnout.

Ristin rychle posbírá několik polštářů. Vezme jich tolik, co unese. Také velkou přikrývku.

Uváže ji kolem princovy hlavy. Polštáře mu nacpe pod hedvábné šaty. Pro toho, kdo nemá křídla, to bude dlouhý pád – ovšem tahle ochrana by měla být dostatečná.

„Yate? Sestro Yate?“ ptá se Dhor.

Probouzí se. Ristin ale jeho slovům nevěnuje pozornost.

„Vaše Výsosti, musíme skočit!“

Princ zmateně mhouří oči a pokouší se bránit ráznému jednání Ristin. Ta je už ale pevně rozhodnutá: zhluboka se nadechne a až po pás se nasouká do otvoru.

„Tady jsou!“ zakřičí něčí hlas.

Ristin slyší opatrné kroky mužů za dveřmi. Ucukne před dlouhým šípem, ale dál se při tom drží v kruhovém otvoru.

Pak natáhne ruku k princi – ten mezitím opět upadl do mrákot – a přitáhne ho k sobě.

Dhor náhle otevře oči a zatváří se vyděšeně.

„Kde to jsem?“

„Držte se mě, Výsosti,“ vyzve ho Ristin.

„Ne…,“ vydechne princ.

Dhor pak jako by vycítil nebezpečí, a navzdory pijavicím, které má na kůži, se probudí. Jeho slabý hlas se ještě zmůže na jedno slovo:

„Ne…“

Ristin ho vzápětí stáhne k sobě a skočí. Najednou má pocit, že její tělo vůbec nic neváží. Padá a kolem ní proudí studený vítr. Vidí téměř svislou skalní stěnu, klesá v její těsné blízkosti, nemůže roztáhnout křídla.

Kdykoli se blíží k trhlině nebo vyčuhujícímu kameni, natáhne ruku, kterou nedrží prince, a zkusí se zachytit. Její drápy se zatnou, ale jen na chvíli. Neudrží se a padá dál.

Padáme moc rychle!

Ristin se pak rozhodne zariskovat a roztáhne křídla.

Díky tomu je jejich pád zbrzděn.

Dhor ji ale stejně táhne dolů, takže nevyhnutelně padají na plošinu pod hradem.

Bude to tvrdý náraz.

Ristin skloní hlavu a nadechne se. Z plných plic začne vydávat tóny, které by je měly chránit. Chce jimi zmírnit pád. Dopad je přesto tvrdý.

Vyrazí jí dech. Má černo před očima.

PŘES OKRAJ

Na kraji propasti

Ristin opět uvidí světlo. Bílé sluneční světlo. Také ji ovane studený vítr.

Pomalu otevře oči, mhouří je. Bohyně Slunce, která je už na cestě dolů oblohou, jí přesto v ledovém větru zahřívá tvář.

Zvedne hlavu a zadívá se nahoru. Zvedá se nad ní zadní strana hradu vittrů. Její pád byl dlouhý, ale přežila ho.

Žije, ale něco jí schází. Cari je po smrti.

Je tu něco cítit, nějaký zápach. Ristin se rozhlédne kolem sebe. Zjistí, že je zabořená do odpadků, do velké hromady hnijících zbytků jídel, starých hub, zvadlých květin… Do všeho toho, co se za mnoho let vyházelo z hradu.

Pomalu se z odpadků vyhrabe. V levé noze sice cítí pichlavou bolest, ale končetinou může hýbat. Křídla má složená a neporušená.

Žije a to je důležité. Skokem ze Salajaku se nezabila, nerozbila si hlavu… Jen si vymkla kotník a nakrátko ztratila vědomí.

A Dhor? Princ leží několik kroků od ní, na odpadcích, na přikrývce mezi polštáři. Má zavřené oči. Na krku a na čele má stále přisáté pijavice.

Ristin se napřímí a podívá se okolo sebe. Ocitli se mezi Salajakem a Jarmalandem, na široké rovné ploše. Je to místo, kde vittrové odjakživa pasou své krávy. Na jedné straně je ohraničené ledovým okrajem, který je teď od Ristin vzdálený asi sto kroků. Právě od něj vane ledový vítr.

Jarmaland. Říše Bohyně noci.

Ristin leze přes odpadky. Navzdory tomu, že je to těžké a boří se jí nohy, se nakonec dostane ke Dhorovi. Skloní se k němu a zazpívá mu tichou píseň, která by ho měla probudit.

Probuďte se, Vaše Výsosti. Musíme odsud.

Chápe to princ? Dhor se opravdu probudí, podívá se na ni, ale zavrtí hlavou.

„Ještě ne…“

Princ se pak uvelebí mezi odpadky, jako by to bylo pohodlné lůžko. Ristin vidí, že pijavice se k sobě přiblížily. To znamená, že žijí.

Ristin princem prudce zatřese.

„Probuďte se, Vaše Výsosti!“

Pak se zarazí. Všimne si, že se ve stínech za hromadou odpadků něco hýbe.

Nejsou to krávy, ale vittrové.

Jsou to jedinci malého vzrůstu, velmi staří. Mají ohnutá záda a jejich pláště jsou odřené. Na Ristin a na Dhora se podívají jen krátce a nesměle. Ristin ví, co jsou zač: pastevci krav.

Ristin se zase otočí k princi, nepředstavují nebezpečí. Podaří se jí postavit prince na nohy. Dhor sice naříká, ale nevzpírá se jí a klopýtá vedle ní. Oba teď míří z hory odpadků k pastevcům.

Nejstarší pastevec je šedivý jako starý pařez. Pomalu zvedne hlavu a ukáže na Ristin. Potom ukáže na horu a zeptá se:

„Jste z hory?“

Pastevec zpívá jako jiní vittrové, ale potichu, chraptivě. Ristin přikývne.

„Jsme ze Salajaku,“ odpoví mu. „Náš hrad přepadli lidé, a tak jsme uprchli.“

Pastevec jí na to nic neřekne a Ristin začne zpívat píseň o hladu:

„Nemáte tu něco k jídlu? Nemáte kravské mléko?“

Starý pastevec zavrtí hlavou a ukáže do propasti.

„O všechny krávy jsme přišli. Porazili je.“

„Kdo?“ ptá se Ristin.

„Havrouni,“ odpoví pastevec.

Ristin se zadívá k okraji propasti. Vidí, že z ní trčí skála potažená ledem. Je na ní upevněn železný kruh se silným provazem, který je ale utržený.

„Havrouni se brzy vrátí,“ vysvětlí pastevec. „Požadují další krávy.“

„Ale víc jich už není,“ namítne Ristin. Pastevec se zatváří neklidně.

„Havrouni se brzy vrátí. Chtějí další krávy…“

„Ochráním vás,“ slíbí mu Ristin.

Ristin už dál nezpívá, jen mlčky věnuje pastevci princovy hedvábné polštáře. Ten je přijme, spokojeně přikývne a stáhne se zpět do malého otvoru ve skalní stěně.

Ristin se opět zadívá k ledem potaženému okraji propasti. Tam začíná Jarmaland.

Říše havrounů, pomyslí si. A také puků a dalších bytostí, ti všichni se tam ukrývají. Dokážu před nimi uchránit prince a pastevce? I sebe?

Na Jarmaland teď ale nemůže myslet, musí se postarat o něco jiného.

Vezme prince a položí ho do husté trávy, na místo, kde odpadky tolik nezavání. Je tam také trochu vody. Sice jen v kaluži, ale to Ristin stačí k tomu, aby si smyla stopy po boji – krev a slzy.

Pak sebou trhne – princ za jejími zády zakašle. Je zabalený do přikrývky a neklidně spí. Přikrývka, ranec a hedvábné šaty jsou teď to jediné, co princ má.

Ristin otevře svůj ranec. Má v něm jídlo, několik škrtadel, voskovice a ještě svou deku; tu si hned hodí přes ramena. Má s sebou také Heliny kuličky.

Zakousne se do chleba a chystá se, že kuličky vyndá z rance, když vtom zahlédne, že o kus dál něco je.

Asi sto kroků od ní cosi leží v trávě. Štíhlé tělo se dvěma velkými křídly. V šatech ze světlé kůže.

Vitterská mahra!

Ristin rázem zapomene na prince i na havrouny. Odhodí ranec a rozběhne se k ležícímu tělu. Rovná plocha se celou dobu zužuje až ke skalnímu převisu, kde náhle končí. U něj leží mahra. Nehýbe se a hlavu má skloněnou na stranu.

Ristin jí zazpívá pozdrav, ale mahra neodpoví. Nejeví sebemenší známky života.

Ristin se k ní skloní a otočí ji na záda. Je to Katje.

Její mrtvé oči hledí k nebi. Ristin pochopila: Katje utrpěla v boji smrtelné zranění a zřítila se sem, na okraj propasti.

Z prsou jí trčí šíp, který vystřelili muži.

Tábor se přemísťuje

Voják je zpocený, zakrvácený a čelo má poškrábané.

Drží meč těsně u Hasverosova krku.

„Musíš se starat o nás, felčare!“

„Budu,“ odpoví Hasveros tiše.

„Co je ti po nepřátelích? Po těch lidožroutech!“

Starý muž dál klidně stojí na svahu. Jöran je za ním a se zatajeným dechem se dívá kolem sebe: na stopy po bitvě, na zlámaná kopí, pomačkané helmice a rozbité štíty. Také na těla padlých vojáků a vittrů, která tu leží.

„Pomůžu všem, pěkně popořadě,“ říká Hasveros.

„Takový je úkol lékaře.“

Pak se otočí a opět se začne věnovat raněným. Voják chvíli váhá, ale jeho ruka s mečem klesne.

Jöran zvedne koš, který je plný bylinek a bílých lišejníků. Hasveros je přikládá zraněným na méně závažná poranění. Vážnější rány sešívá, jenom u těch nejtěžších následuje amputace.

Hasveros a Jöran postupují po svahu od jednoho vojáka k druhému. Jöran už se sotva drží na nohou.

„Díky, Junge,“ řekne nakonec Hasveros. „Teď si můžeš jít odpočinout. O zbytek se postarám sám.“

Jöran mlčky přikývne a vydá se k prasatům.

Cestou potká bratry. Je unavený, ale usmívá se. Má radost, že vidí Niklise a Samuela scházet dolů.

Bratři se na něj ale neusmějí. Samuel ukáže na stan a na vepře.

„Tábor se bude ráno bourat,“ říká. „Vojsko se stěhuje na hrad.“

„To znamená, že jsme zvítězili?“ zeptá se Jöran. Niklis přikývne.

„Vittrové jsou buď mrtví, nebo zajatí.“

„Hodně jich je zajatých,“ doplní ho Samuel. „Ale hodně jich taky uteklo podzemními chodbami.“

Samuelovi se únavou klíží oči. Jöran to naprosto chápe, sám je po dlouhém ošetřování ran a amputacích také k smrti unavený.

U prasat je klid. Vittru, kterého srazil k zemi Kychen a bratři svázali, si odvedli vojáci. Všichni chycení vittrové budou nyní uvězněni.

„Je čas jít spát,“ říká Samuel a klopýtá do stanu.

Jöran by ale rád viděl hrad. Když pak ve stanu ulehne ke spánku, jen velmi těžko usíná.

Následujícího rána je nebe bez mráčku a nad svahem hory jasně svítí zlatavé slunce. Jöran se probudí dřív, než jeho paprsky dosáhnou na stan.

Niklis se Samuelem jsou už vzhůru a jedí kaši z dřevěných misek. Jöran se k nim přidá a znovu se začne zvědavě vyptávat na uplynulý den.

„Včera jste tedy byli na hradě?“

„Jenom na nádvoří,“ odpoví mu Niklis.

„Slečna Lovisa se setkala se svým otcem,“ doplní ho Samuel.

„Jaké to tam bylo?“

„Dělali jsme Lovise doprovod,“ pochlubí se Samuel.

„Chovala se neohroženě.“

Lovisa. Samuel mluví jen o ní.

Po snídani se začnou chystat na přesun. Všechno sbalí a na stěhování připraví i prasata.

„Pojďte ke mně!“ zakřičí Bertram Koch. Zvedne sekeru a pronese krátkou řeč:

„Jak víte, hrad byl dobyt! Večer bude v královském sálu vittrů hostina! Musíme tam nanosit jídlo a pití a máme na to jen pár hodin… Tak sebou hoďte!“

Vozy tažené voly se rozjedou směrem k hradu. Sunou se rozlehlým bitevním polem, mezi otvory vedoucími do nitra hory. Nikde nejsou vidět žádní vittrové. Jöranovi neunikne, že Niklis přesto svírá rukojeť svého meče.

Společně s bratry se blíží k hradbě. Je vystavěná z umně pospojovaných kamenů a opatřená palisádou – kůly s ostrými špicemi. Místy ji ale pobořila děla, železné háky a kotvy.

Jöran si všimne, že na ní sedí několik elfů. Olizují si ranky na rukou a křídlech.

Pod hradbou proudí horská bystřina, ale lze ji překonat – vojáci tu postavili provizorní most. Volové s vozy po něm přejedou do hradu.

Na nádvoří už stojí stany rytířů a podlouhlý stan pana hejtmana. Vojáci nechali stát vozy v půlkruhu kolem studny vittrů. Niklis seskočí z vozu a rozhlédne se po nádvoří.

„Vidím, že jste to přežili!“ vykřikne. „Jste šikovní!“ Jeho slova jsou určena dvěma zbrojnošům, Sixtenovi Malíkovi a jeho mladšímu bratru Helgemu, kteří sedí vedle sebe pod hradbou.

Sixten vrhne na Niklise zlostný pohled. Helge se sklání nad dřevěným vědrem. Vypadá to, že je mu zle.

„Je ti špatně z boje?“ rýpne si Niklis.

„Čert tě vem,“ zavolá na něj Sixten ještě zlostněji.

„Nemáte ani tušení, co se tady dělo!“

„Ale máme,“ řekne klidně Samuel a ukáže mu vitterskou palici. „Všechno jsme viděli!“

Sixten se zadívá na palici, ale nic neřekne.

Nádvoří je plné vojáků. Postávají nebo posedávají na hradbě nebo u vchodu do hradu. U zdi ale také leží celé řady zraněných. O kus dál leží třicet nehybných těl přikrytých zkrvavenými dekami. Niklis se na ně zadívá.

„Padlí bojovníci,“ řekne potichu. „Teď už jsou ve Valhale.“

„Junge!“ ozve se přísný hlas. „Pojď mi pomoct!“

Je to Hasveros Visman, volá na Jörana. Starý muž pomalu prochází mezi vojáky, mluví tichým hlasem ke zraněným a prohlíží si jejich rány.

Jöran si povzdechne a seskočí z vozu.

„Už jdu!“ zavolá.

Samuel s Niklisem se musejí postarat o prasata. Tedy především Niklis, protože Samuel si právě všiml, že se tu ukázala i Lovisa. Byla navštívit zraněné. Právě se sklopenýma očima vchází do stanu svého otce. Když ale zahlédne Samuela, její tvář se okamžitě rozjasní.

„Buďte pozdravena, slečno!“

Samuel jí vstoupí do cesty a ukloní se jako rytíř. Lovisa se zastaví a odpoví mu mírnou poklonou. Dělí je od sebe jen dva kroky. Malý Lars pobíhá kousek od nich. Lovisa na něj v tu chvíli zapomněla.

Niklis si povzdechne.

„Jörane! Pojď nám pomoct s prasaty!“

Jöran musí opustit Hasverose a přinést z vozu prkna, z nichž se postaví ohrada. Sotva ale vezme pár kusů, nádvořím se ozve hlasité vyjeknutí.

„Ááááá!“

Vychází ze studny, ale brzy utichne.

Jöran se otočí ke studni. Vtom se ozve další výkřik, tentokrát Lovisin:

„Larsi! Ne! Ne!“

Pád

Všechno se seběhlo tak rychle, že to Lovisa vůbec nepostřehla. Dala se do řeči se Samuelem Eggem o blížící se hostině na oslavu vítězství. Zaujatě ho poslouchala, vnímala, že její bratr běhá kolem studny a že šplhá na její okruží…

Pak najednou zmizel a nádvořím zazněl jeho výkřik. Lovisa se rozběhne ke studni, k černému otvoru vedoucímu do podzemí, ohraničenému nízkým kamenným okružím. Nakloní se přes ně a zakřičí:

„Larsi! Ne! Ne!“

Vmžiku je u ní Samuel a jeho bratr Jöran. Za jejich zády se ptají hlasy:

„Co se děje? On tam někdo spadl?“

„Ano, chlapec… Hejtmanův syn!“

Kolem studny se shromáždí lidé, přicházejí k ní kuchaři a vojáci. Jeden z nich zvedne louč nad okraj studny. Její plamen díky proudu vzduchu zesílí. Lovisa vidí, že hluboko dole, v opravdu velké hloubce, se leskne proudící voda.

„Poslouchejte! Slyšíte ho?“

Lovisa stojí vedle Samuela jako opařená. Nastraží uši. Ano, tam dole je něco slyšet. Slabý křik. Lovisa se chytí Samuelovy paže, nemůže dýchat.

„Nebojte se, slečno,“ zaslechne Lovisa znělý hlas. „Já ho odtamtud dostanu!“

Je to Jöran Egg. Dívá se do tmy ve studni.

Pak přeleze okruží, nadechne se a zmizí ve studni.

Jako veverka.

Lovisa má pocit, že se s ní točí svět. Slyší jen ozvěnu nějakých zvuků, snad tekoucí vody.

„No tak, slečno…“

Samuel ji utěšuje, bere ji kolem ramen.

„Lars se nesmí utopit,“ zašeptá Lovisa.

„On se neutopí,“ uklidňuje ji Samuel.

„Moje matka se utopila ve Velkém jezeře,“ vysvětluje Lovisa. „Její loď se převrátila… Zmizela.“

Samuel ji dál mlčky objímá.

„Lano!“ zavolá jeden voják vedle něho. „Nemá tu někdo lano?“

„Ano, my máme lana!“ řekne Samuel. „Dojdu pro jedno!“

Samuel odběhne a v hluku na nádvoří se ozve jiný hlas:

„Uhněte!“

Je to hlas Lovisina otce. Všichni kolem něj se už ani nehnou a nechají ho dojít ke studni. Pan Georg se nad ni nakloní, aby zjistil, jak je hluboká. Rozechvělým hlasem se pak zeptá:

„Můj syn je tam dole?“

Lovisa přikývne a přitiskne se k němu.

„Lars tam spadl… Byla to moje chyba.“

Otec ji vezme kolem ramen. Ačkoli je silný a rozvážný, Lovisa slyší, jak se mu chvěje hlas.

„Musíme ho dostat nahoru… Dole mohou být vittrové. Někteří z nich přece uprchli do podzemních chodeb.“ Lovisa to ví – na vlastní oči viděla, jak vittra se stříbrnou helmicí na hlavě zmizela pod zemí.

Niklis Egg se k nim otočí a řekne:

„Vydal se tam náš bratr Jöran, pane Georgu. V lezení je z nás nejlepší!“

Niklis se nakloní nad studnu.

„Jörane!“ zavolá do tmy. „Jsi tam?“

Jeho hlas vrací zezdola ozvěna: … aaane… Pak nic, ticho.

Ale po chvilce se ozve odpověď se stejným dozvukem:

„… aaadyyy!“

Hejtman se obrátí na své zbrojnoše.

„Musíme sehnat silné provazy! A lano s hákem!“

„Otče, Samuel už pro ně běžel,“ řekne Lovisa.

„Kdo?“

„Můj… přítel. Samuel Egg. Přinese lano.“

Lovisa nemůže dělat víc, než se naklonit se zatajeným dechem nad studnu.

Ve studni

„Haló? Pomóóóc! Pomožte mi!“

Dole křičí vystrašený chlapec. Jöran díky tomu ví, že Lars žije.

„Jsem tady!“ odpoví mu. „Už jdu!“

Jöran dosud nikdy nelezl v naprosté tmě. Studna je velká jako rozlehlá síň, připadá si tam jako v jeskyni.

Chlapec mu tiše odpovídá. Je slyšet ale i šplouchání svědčící o tom, že spadl do vody.

Kamenná zeď je suchá, neroste na ní mech a je mírně vyboulená do prostoru. Jöran zasunuje prsty mezi kamenné bloky. Jsou tam široké skuliny, má se tedy čeho zachytit.

Spouští se dolů kámen po kameni. Kruh světla nad jeho hlavou se stále zmenšuje a hlasy seshora znějí stále tišeji.

Dole je zima, prsty mu tuhnou. Tak obtížnou stěnu ještě nikdy nezdolával, je to mnohem náročnější než šplhat po Králi. Přesto se mezi kameny zachytává pevně a nespadne.

Hlasy, které sem doléhaly z nádvoří, už utichly. Nyní je lépe slyšet to, co přichází zezdola: hukot širokého proudu vody, v němž se ozývá chlapcův tichý nářek.

„Už jdu, Larsi!“

… aaarsiii! Ozvěna zopakuje Jöranovo zvolání. Není tu ale slyšet ještě něco dalšího? Zní to jako šourající se kroky ve tmě. Není to rachocení kamenů?

Jöran už na Larse raději nevolá, bude to tak jistější.

Možná je někdo poslouchá.

Nohama nahmatá širší výstupek. Na okamžik se zastaví, aby si odpočinul. Také se chce zadívat pod sebe.

Během lezení se už ve tmě pomalu rozkoukal. Na dno mu zbývá ještě nějakých deset loktů.

Vidí, že voda stéká do užšího bočního žlábku, v němž proudí pomaleji. Nad ním je malá skalka, na níž se drží nějaká světlá postava – Lars. Natáčí svou bledou tvář ke světlu.

„Pane! Pomožte mi, prosím!“

„Už jdu, Larsi!“ zakřičí na něj Jöran.

Dál se spouští dolů. Nakonec skočí a dopadne do vody. Proud je slabý, ale voda je ledově studená, Jöran se sotva dokáže nadechnout. Natáhne se k Larsovi:

„Pojď!“

Lars je sice jen kousek od něj, ale nepohne se.

„Pamatuješ si na mě?“ ptá se Jöran a Lars přikývne.

„Já… já tu viděl trolly,“ řekne tiše.

„Trolly?“

Vittry? Jöran se rychle rozhlédne po jeskyni s vysokými a temnými stěnami. Vidí tu mnoho stínů, ale žádný z nich se nehýbe. Neslyší žádné další zvuky.

„Skoč do vody a plav ke mně, Larsi,“ řekne. „Já tě chytím.“

Chlapec nejprve váhá, pak ale přece jen skočí a Jöran ho zachytí.

„Dobře. A teď se…“

Vtom Jöran něco zaslechne. Zachřestění.

Když otočí hlavu, uvidí černé otvory na druhé straně proudu. Jsou to ústí chodeb. Zahlédne v nich i nějaké obličeje. Z otvorů hledí hlavy. Jasně žluté oči. Dívají se a pomrkávají.

Vittrové! Jöran ucouvne dozadu.

„Pojď!“ řekne tiše Larsovi. „Musíme nahoru. K tvému otci a tvé sestře.“

Chlapec ho pevně obejme kolem krku a Jöran s ním začne stoupat po stěně. Tentokrát to má několikanásobně těžší.

Když se podívá pod sebe, vidí, že stíny mezitím vyšly z ústí tunelů a začaly se nořit do vody. Stahují se k místu, kde byl před chvílí s Larsem. Jsou to malé postavy, malé vitterské děti. Ale i děti mohou být nebezpečné a těchhle je hodně.

Jöran raději šplhá dál a pod sebe se už nedívá. Ruce a paže už skoro bolestí necítí, přesto se snaží ze všech sil.

Jenomže Lars se dolů podívá – a zděšeně vykřikne:

„Trollové!“

Jöran by ho chtěl nějak uklidnit, ale není schopen mluvit, sotva dýchá. Lars se ho drží kolem krku jako klíště.

Jöran se dusí a zatmívá se mu před očima.

Moc mu nechybí k tomu, aby se pustil. Najednou se kolem něj něco mihne.

„Tady!“ zavolá na něj hlas seshora. „Drž se pevně, Jörane!“

Je to Niklisův hlas. A lano – houpe se u Jöranovy hlavy. Jedno z vikinských lan vyrobených rodinou Eggových. Je na něm řada uzlů, aby na něm ruce nepodkluzovaly.

Jöran se po něm natáhne a udělá právě to: pevně se chytí.

On i Lars jsou vytahováni směrem ke světlu.

Zachránce

Niklis má o Jörana poprvé v životě strach. Natahuje krk nad studnu a snaží se tam dole něco zahlédnout. Nevidí ale nic, jen černou propast.

Samuel spustil dolů dlouhé lano, které zaklesl o okruží studny hákem. Niklis zakřičí do černoty:

„Tady! Drž se pevně, Jörane!“

Všichni čekají, co bude následovat – a lano se náhle napne.

„Táhněte!“ zvolá hejtman. „Táhněte vší silou!“

Niklis a Samuel začnou tahat za lano. Pomáhají jim dva urostlí kováři.

„Jöran šplhá nahoru!“

Je to tak. Niklis slyší, jak Jöran při lezení ztěžka oddychuje.

„Tahejte! Tahejte!“

Kováři se snaží, seč mohou.

Všichni mají zatajený dech, i pan hejtman. Niklis si najednou všimne, jak se z temnoty noří ruka. A po ní následuje druhá.

Všichni přítomní vzápětí uvidí Jöranovu mokrou hlavu. A když pak uvidí stejně promočeného Larse na jeho zádech, na nádvoří propukne všeobecný jásot. Nejvíc se raduje slečna Lovisa.

Hejtman se napřímí, třesoucíma se rukama obejme syna a pevně ho k sobě přitiskne. Něco mu šeptá, chce ho utišit.

Nakonec se obrátí k Jöranovi, který zatím přelezl okruží studny.

„Zachránil jsi ho, mladý muži. Vykonal jsi hrdinský čin!“

Jöran místo odpovědi pouze přikývne, pánova chvála ho uvádí do rozpaků. Zadívá se do černé tmy ve studni.

„Tam dole jsou děti,“ řekne tiše.

„Děti?“ podiví se hejtman.

„Slyšel jsem je… Těsně předtím, než jste nám hodili lano, se ke mně a k Larsovi blížily…“

Hejtman zachmuřeně pokyvuje hlavou.

„To nejsou děti,“ řekne, „ale vittrové, kteří uprchli z hradu a teď se skrývají… My je ale pochytáme. Dokázal bys odhadnout, kolik jich bylo?“

Jöran váhavě zavrtí hlavou.

„Takových pětadvacet… Ale byly to děti.“

„Jakpak se jmenuješ, mistře v lezení?“ ptá se hejtman.

„Jöran Egg, pane Georgu. A tohle jsou mí bratři: Niklis a Samuel.“

Pán z Frösönu je pozdraví kývnutím hlavy a poté řekne rozhodným hlasem:

„Na takové statečné činy nezapomínám, Jörane Eggu! V budoucnu budeš pověřován důležitými úkoly, v nichž budeš moct uplatnit své schopnosti. Kromě toho tě čeká štědrá odměna. Tebe i oba tvé bratry.“

Jöran skloní hlavu a vzápětí kýchne.

Přispěchá k nim služebná s dvěma velkými dekami.

Do jedné zabalí Larse a druhou přehodí přes Jörana.

Hejtman pak Jörana ještě jednou poplácá po rameni a potom se synem zamíří k velkým dveřím. Slečna Lovisa je následuje, ale předtím se ještě na bratry Eggovy usměje.

„Ještě se uvidíme,“ zašeptá.

Lovisa se usmívá na všechny tři bratry, ovšem Niklis se dívá jinam a Jöran kýchá v dece.

Jediný, kdo její úsměv opětuje, je Samuel.

Oslava vítězství

„Zajali jsme krále a královnu vittrů!“ dává na vědomí hejtman. „Je mír!“

Vojáci na nádvoří začnou jásat a hejtman pokračuje:

„Vidím vás, bojovníci! Jste tady! A lidožrouti? Zbavili jsme se jich!“

Další jásot.

„Salajak je náš! Zvítězili jsme!“

Vojáci zajásají ještě hlasitěji. Hejtman, který stojí ve vysokém okně nad hradní bránou, se na ně usmívá. Výkřiky vojáků se rozléhají nádvořím. Pan Georg stojí vedle svých dětí a mává. Lovisa mává svým červeným šálem. Za nimi stojí pan Sejenius se svou ženou a všech pět rytířů.

„Nyní udělím věnec určený pro vítěze!“ zvolá hejtman. „A kromě něj také odměnu za odvahu!“

Hejtman dá pokyn muži jménem Gustav Persson, vojákovi, který jako první pronikl do hradu, aniž přitom přišel o hlavu nebo paže. Gustavovi sice chybí levé oko a čelo má samou ránu, ale když od pána přebírá stříbrný věnec, na tváři má šťastný úsměv.

Hejtman pokračuje:

„A teď je na řadě dar, který udělím za prokázání mimořádné odvahy. Náleží tomuto mladíkovi… Jöranu Eggovi!“

Jakmile Jöran uslyší své jméno, překvapeně sebou trhne. Právě si prohlížel hradní stěnu a přemýšlel, jak by se po ní dalo vylézt až na střechu. Najednou se stal středem pozornosti všech přítomných.

„No tak běž, bratře!“ pošeptá mu do ucha Samuel. Postrčí Jörana dopředu. K Jöranovi se také blíží pan Sejenius – ukazuje mu schody, které vedou nahoru.

Jöran najednou stojí v okně a dívá se pod sebe na řady vojáků, kteří křičí „hurá!“ Na rameno mu dopadne těžká dlaň pana Georga.

„Děkuji ti za záchranu života mého syna!“

Jöran pak od hejtmana mlčky přijme složený plášť s podlouhlou stříbrnou sponou.

Přišel čas oslavy vítězství. Vojáci pomalu, ale jistě převzali vládu nad touto poslední vitterskou baštou. Potlačili poslední odpor uvnitř hradu.

„Hodně nám pomohl Gabriel Grau,“ sděluje Samuel bratrům. „Vypátral v jednom z tunelů královský pár a jeho doprovod.“

„Jak to dokázal?“ ptá se Jöran.

„Vím já? Možná vidí dobře ve tmě. Jako sova.“

Jöran předtím viděl, jak vojáci vedou dva unavené zajaté vittry.

Hrad je nyní upravován tak, aby vyhovoval potřebám lidí. Kováři opatřují dveře železnými závorami. Truhláři budují stáje pro koně a v královské síni stojí písařský pultík pro pana Sejeniuse, aby mohl napsat zprávu o vítězství a odeslat ji na jih.

Kuchaři se stěhují do velké kuchyně. Jöran a jeho bratři musejí pomáhat se zařizováním a nošením věcí. Všichni váhavě ochutnávají prazvláštní jídlo, které vittrové přechovávali ve sklepě v sudech. Jsou to velké houby, spousta sušených lesních plodů a jakési silné žluté listy, z nichž je možné vymačkat sladkou tekutinu. Je to chutné.

Díkybohu není v sudech žádné lidské maso.

Padlí vojáci budou slavnostně pohřbeni. Jsou uloženi vedle sebe do čerstvě vykopané dlouhé jámy na vrcholu hory; jejich hlavy míří k západu. Jöran a Niklis byli pověřeni tím, aby hrob zaházeli hlínou a vztyčili na něm kříž.

„Teď si odpočinou,“ pronese Niklis. „A jejich vrazi budou potrestáni.“

Jöran vidí, že nad srázem na protější straně hradu se buduje velká ohrada z vysokých kůlů. Jsou na nich ostré kusy plechu, aby ji vittrové nemohli přelézt.

Když pak Jöran vrací rýč do kovárny, všimne si, že zajatí vittrové jsou rozdělováni do menších skupin a odváděni do nově postavené ohrady.

Ve stejný den pozdě večer se koná hostina na oslavu vítězství.

Ve zdech hradu se odehraje velkolepý hodokvas. Vojáci z řad sedláků musejí sice hodovat u dlouhých stolů na nádvoří, ale nikdo z nich si nestěžuje – je příjemný letní večer a víno dobré, kořeněné. K nebi vyletují jiskry z ohně. V jeho odlescích kuchaři přinášejí celá pečená prasata a selata se šafránem. Po nich se bude podávat perník a pomazánka s mandlemi.

Uvnitř hradu se slaví stejně bujaře. Rytíři a pan Georg sedí u čestného stolu v největším slavnostním sále vittrů. Strop je tam zdobený ryzím stříbrem.

„Připíjím na naše vítězství!“

Pan Georg má dobrou náladu, začne zpívat píseň o vítězství. Jöran si ale všimne, že občas věnuje krátký pohled Lovise a Larsovi, kteří sedí po jeho boku.

Bratři Eggové jsou tady také, patří mezi vyvolené – podíleli se přece na zabíjení vittrů –, ovšem nejváženějším z nich je Jöran. Mistr lezec. Bylo mu vykázáno místo u čestného stolu, u něhož sedí také Gabriel Grau a Gustav Persson. Jöran má na sobě plášť se stříbrnou sponou a spokojeně se usmívá.

„Na zdraví, bratře!“ zavolají na něho Niklis a Samuel. Oba sedí níž než Jöran, u obyčejného dlouhého stolu, a s trochou závisti po něm pokukují. Jöran se zasměje a na dálku si s nimi připije. Po lezení po stěnách studny ho sice bolí tělo, ale současně pociťuje lehkost a opojné štěstí.

Hasveros Visman byl také pozván. Sedí úplně vzadu, na samém konci síně, a nic nepije. Jakmile dojí, zvedne se. Ukloní se směrem k čestnému stolu a pomalu odkráčí. Kam jde? Takhle brzy? Jöran vstane a dohoní ho na chodbě.

„Pane Hasverosi,“ volá za ním. „Počkejte!“

Starý muž se na něj otočí. Světlo loučí prozrazuje, jak má unavené oči.

„Junge,“ poznamená, „během posledních dnů ti zesílil hlas!“

„Vy už odcházíte?“ ptá se Jöran.

„Ano,“ odpoví Hasveros. „Svou práci jsem odvedl. Vojáci jsou ošetření. Půjdu dál.“

„Kam? Kam půjdete?“

„K velké bohyni Hel,“ odpoví Hasveros a kývne směrem na sever, k oknu na chodbě. Jöran za ním ale vidí jen prázdno. „Už jsme o tom přece mluvili, Junge. Chystám se navštívit její říši.“

„Jak se tam dostanete?“ zeptá se Jöran. „Pod hradem je jen okraj prudkého srázu…“

„Ano, a přímo pod ním je Hel,“ dodá Hasveros. „Já si cestu najdu, ostatně jako vždycky.“

Hasveros pak ještě pohodí hlavou směrem k bujarým zvukům.

„Vrať se zpátky na oslavu, Junge… Ale moc nepij! A měj se na pozoru před tím rozverným zvědem.“

„Myslíte Gabriela Graua?“

„Sebral mi řecký oheň,“ vysvětlí Hasveros, „a sežehl hradbu.“

„Ale to je snad dobře, ne?“ podiví se Jöran. Jenže Hasveros zavrtí hlavou.

„Ten jeho úsměv… Grau bojuje s až příliš velkým nadšením… Dávej si na něj pozor.“

Stařec pak zamíří ke schodům.

Jöran se musí vrátit k čestnému stolu. Pátrá pohledem po Gabrielu Grauovi, ale jeho místo je prázdné.

Oslava pokračuje dlouho do noci. U stolu se náhle vztyčí rytíř Arkos. V jedné ruce drží roh s vínem a nohy už ho příliš neposlouchají. Přitom ale dobře ví, co chce:

„Turnaj!“ zvolá. „Chci, aby se právě teď na Salajaku odehrál první rytířský turnaj!“

Hejtman i rytíři se zasmějí a omotají si meče dekami. Prvního duelu se nakonec zúčastní pan Birger. Provádí elegantní výpady a úspěšně odráží protivníka, ovšem bez úmyslu ho zranit.

Ambjörn a Krásný Walter později předvedou novou hru o boji proti vittrům a zazpívají nově složené písně o vítězství na staré známé melodie.

Jöran zpívá s nimi. Při zpěvu si všimne, že Samuel odchází ze síně a že se přitom významně zadíval na pannu Lovisu. Ta se na něj také krátce podívá a zvedne se. Niklisova židle je rovněž prázdná. To už je po oslavě? Skončila – stejně jako válka?

Připijme si na to!

Jöran se usmívá. Doufá, že se už brzy spolu s Niklisem a Samuelem vrátí k matce. Domů si přinesou neuvěřitelné vzpomínky. Bude co vypravovat.

Noc v osamění

Za zvuků, které k ní doléhají z oslavy pořádané muži s meči, pohřbí Ristin Katje ve skalách.

Slyší, jak lidé slaví vítězství. Dlouho do noci zní z hradu hudba a hlasitý smích.

Ristin zatím rukama hloubí nevelký hrob. Uloží do něj Katjino tělo: složí jí křídla a jámu poté zasype hlínou a trávou.

Pak zazpívá žalozpěv. Nahlas, aby neslyšela lidi. Žalozpěv za mrtvé vitterské mahry. Přežila pouze ona?

Přejde ke skalní stěně a posadí se vedle prince Dhora. Ristin teď nemá koho poslouchat, za koho bojovat. Má jedinou povinnost: chránit spícího prince.

Dhor leží zabalený v přikrývce a nehýbe se. Je stále omámený pijavicemi.

Ristin se dívá na ledem pokrytý okraj propasti.

Cesta do Jarmalandu, říše Hel. Do světa strašlivých havrounů.

Kdyby měla po boku Cari, možná by se tam vydala, ale sama ne. Navíc s nemocným princem…

Nepustila by se tam kvůli strachu z neznáma, ale kvůli tomu, co jí vyprávěla její matka o tom, jak vittrové na počátku věků vylezli z Jarmalandu. Neměli tenkrát žádný určitý cíl, utíkali před Hel. Před bohyní a jejími havrouny. Podle matčiných slov je prý tvrdost Hel a krutost havrounů děsila. Proto opustili svůj tehdejší svět, proto vylezli ven. Chtěli si postavit hrad na světle.

Z nebe, které se klene nad propastí, se dívá Helina kulatá a bledá tvář. Bohyně upírá z té výšky zrak na Ristin.

Ristin ji nechce vidět, proto otočí hlavu směrem k otvorům ve skalní stěně, v nichž přebývají pastevci krav. Ti na ni už ale vůbec nemluví. Časně zrána kolem ní rychle projdou, aby si nasbírali nějaké odpadky. Víc nedělají.

Kdyby tu Ristin seděla delší dobu, určitě by se pak stala jednou z nich. Zapomněla by na všechno – na zpěv, na gardu, na život na hradě… Žila by tady, na plošině nad propastí, a živila by se odpadky, které sem shodí muži s meči.

Ne! Nikdy. Raději by zemřela.

Ristin vrtí hlavou. Zavírá oči, nechce teď myslet na budoucnost. Nevidí v ní žádnou naději.

Ačkoli je už pozdě v noci, zvuky oslavy neslábnou. Ristin si nakonec vezme dvě Heliny kuličky a zacpe si jimi uši. Nikdy by ji nenapadlo, že by je mohla použít takhle, ale teď jí to připadá jako dobrý nápad.

A pomáhá to – bujarý křik vítězů slyší slaběji.

Sedí u skal a nehýbe se. Oči se jí klíží, stejně jako princi. Nakonec usne i ona.

Něco ji ale probudí. Z hradu cosi padá: do trávy před ní se tiše snese dlouhý červený šál.

Vysoko nad propastí

Niklis stojí u hradního okna a dívá se dolů, do černé propasti. Na obrovský strmý sráz na zadní straně hradu. Kraj světa. Sráz ho děsí, ale současně láká. Co je tam dole? Říše smrti?

Niklis je v sále sám, přestože jen o dvě patra níž je v plném proudu slavnostní hostina. Na obhlídku hradu se zatím odvážilo vydat jen málo lidí.

Niklis tu odvahu našel, opustil smích a hudbu a vyrazil do útrob stavby. Obdivoval hladké podlahy a stěny vittrů. Kameny na sebe dosedají tak dokonale, že by mezi ně nebylo možné vsunout ani čepel nože.

Spirálové schodiště, které propojuje jednotlivá patra, je také mistrovsky provedené. Je to mírně nakloněná plocha, která stoupá vzhůru. Niklis ve tmě slyší, jak ozvěna opakuje něčí tichý smích.

Na chodbě nikoho neviděl. Vyšel o patro výš a pak ještě o jedno.

Nakonec vstoupil do tohoto sálu, k oknu, z něhož je vidět za hrad. U něj zůstal stát.

Vystrčí hlavu z okna do ledového vzduchu. Opře se do něj noční vítr, málem ztratí rovnováhu. Rychle ucukne zpět do místnosti.

I když je trochu utlumený vínem, má závrať.

Při pohledu na propast pod hradem se mu rozbuší srdce. Bojí se výšek, proto nikdy nelezl po stromech a skalách jako Jöran.

Přesto se přemůže a znovu vystrčí hlavu z okna. Vykloní se tak, až pod sebou zahlédne plošinu zarostlou trávou. A nejen to. Vidí, že se tam hýbou stíny…

„Chceš skočit, Niklisi?“ osloví ho něčí hlas za zády.

Je to Gabriel Grau, zvěd s píšťalou. Niklis sebou trhne a rychle zavrtí hlavou.

„Jen se mi zdálo… že se tam dole, tam na té plošině nad propastí, něco hýbe.“

„To jsou krávy!“ říká Gabriel. „Pasou se tam krávy vittrů… O ty se už taky brzo postaráme.“

Mezi kamennými stěnami se rozezní tiché tóny jeho píšťaly. Gabriel Grau, který byl den předtím šedivou postavou uprostřed prachu zvířeného bojem, mezi dýmem a smrští letících šípů, je teď docela jiný: čistý jako ze škatulky a oblečený do slavnostního rudého kabátce. Na rameni mu sedí elf Corl a mlčky ukusuje z kousku hovězího masa.

Gabriel přikročí k Niklisovi. Potměšile se mu blýsknou oči.

„Já bych řekl, že se bojíš, Niklisi,“ řekne. „Máš strach proletět se vzduchem!“

Niklis pocítí vztek, ale vzápětí přikývne.

„Trochu,“ přizná.

„Tak si opakuj: zachovej si chladnou hlavu, díky tomu vyhneš se pádu!“ řekne Gabriel s úsměvem.

Niklis se nad Gabrielovou radou zamyslí. Nadechne se a chce něco říct – jenže v tu chvíli Gabriel Grau vyskočí na okno.

Stoupne si až na kraj okenního otvoru, drží se tam jen na patách. Potom zvedne pravou nohu a usměje se ještě víc.

„Vždycky, za všech okolností, si zachovej chladnou hlavu,“ řekne. „Dívej se srázu přímo očí!“

Niklis při pohledu na to, jak Gabriel balancuje, skoro nedýchá. Zvěd teď stojí už jen na jedné patě, dívá se na prudký sráz a směje se. Corl mu už nesedí na rameni, odletěl kamsi do noční tmy – právě se jako světle šedý noční motýl vznáší nad propastí.

„Tak jsme tady,“ říká Gabriel. „Tamhle je Jarmaland. Říká se, že je v něm spousta stříbra!“

Niklis se překvapeně vykloní: pod hradem vidí úzkou plochu porostlou trávou a křovím. Její ozdobou je pruh ledu, který ve tmě svítí.

Gabriel ukazuje:

„Ten, kdo chce to stříbro získat, tam musí sešplhat ve sněhu a ledu… Pan hejtman se ale zmínil, že nechá stlouct z prken desku, která by se tam dolů dala spustit.“

Gabriel seskočí z okna zpátky do místnosti. Niklis si oddechne.

„Hostina volá!“

Gabriel zahraje na píšťalu a odejde ze sálu. Corl odletí za ním.

Niklis zůstane stát ve ztichlé místnosti.

Ne, úplné ticho tu vlastně není. Niklis znovu uslyší tichý smích. Zazněl z úst nějaké dívky. Odkud přichází?

Niklis se tiše vkrade do další síně. Je v ní tma, ale ten smích se tady ozývá zřetelněji.

U okna na protější straně stojí dva stíny. Těsně vedle sebe. Niklis se k nim plíží blíž – a najednou je mu všechno jasné.

„Samueli?“

Ve tmě tu stojí jeho bratr Samuel se slečnou Lovisou. Jsou velmi, velmi blízko u sebe, ale jakmile zahlédnou Niklise, udělají oba krok dozadu. Samuel měl předtím ruce zvednuté u slečnina krku, pohrával si s jejím šálem.

Když teď Lovisa prudce ukročila vzad, šál se jí uvolnil a odletěl. Odnesl ho vítr.

„Ne!“

Lovisin červený šál vyletí z okna a klesá krouživým pohybem dolů, do Jarmalandu.

Bratři mají plán

Něčí ruka vytrhne Jöranovi pohár přesně v okamžiku, kdy se chce napít.

„Už máš dost, bratře!“

Vzal mu ho Samuel, který spolu s Niklisem právě stojí vedle něho u slavnostní tabule. Řekl to tiše, ale rozhodně. Hrad obklopuje temná noc. Slavnost v královské síni se už trochu zklidnila, ale Jöran chce oslavovat dál.

Zamračí se na bratry:

„Proč bych se nemohl napít?“

Ví, že dnes v noci může slavit, dokonce pít i drahé německé pivo. Všechno platí pan hejtman a on sám je přece hrdina.

„Vzpomeň si na Steina,“ řekne Samuel tiše.

„Právě teď potřebujeme, abys měl čistou hlavu,“ začne Niklis. Nakloní se k Jöranovi a dodá tichým hlasem:

„Pojď, něco ti ukážu.“

Táhne Jörana od stolu a vede ho hradem. V mnoha sálech jsou vojáci. Smějí se nebo spolu tiše rozmlouvají. Niklis ho ale vede dál, do sklepní místnosti, která je nyní jejich novou ložnicí.

„Tady,“ řekne. „Podívej se sem.“ Ukazuje na to, co položil ke dveřím: jedno z jejich dlouhých lan. Vedle něj leží železná kotva.

„Já a Samuel se chceme vydat na malý výlet,“ vysvětluje Niklis potichu. „Chceme se spustit pod hrad, na okraj té propasti.“

„Leží tam šál slečny Lovisy,“ doplní ho Samuel. „Rádi bychom jí ho přinesli.“

„Šál?“ zopakuje Jöran. „Chcete dolů jen kvůli němu?“

„Kdysi patřil její matce,“ vysvětluje Samuel. „A slečně teď chybí…“

„Kromě toho bychom se tam dole rádi trochu porozhlédli,“ řekne Niklis. „Jestli tím směrem neutekl některý z vittrů…“

„Kdy se tam chcete spustit?“

„Časně zrána, jen co se rozední.“

Jöran mlčí. Vzpomene si na Hasverose a na bohyni Hel.

„Chceme, abys byl s námi,“ řekne Niklis. „Potřebujeme lezce.“

Jöran se zadívá na lano. Umí lézt a chtěl by si zašplhat.

Niklis s ním začne opět mluvit jako s někým, kdo je hoden respektu.

„Dobrá, Jörane. Počítáme s tebou. Přijdeme tě probudit.“

Šplhající stíny

Ristin uslyší ve spánku nějaký hlas. Tichý ženský hlas.

Žiješ? šeptá jí do ucha. Ristin se probudí.

Jsem Hel, mluví dál ten hlas. Všechno vidím. Setkáme se.

Ristin sebou trhne a současně otevře oči.

Kolem jsou skály a studené ráno. Spala dlouho a hluboce vedle prince Dhora. Teď už je ale vzhůru a všechno vnímá zřetelně. To, že z hradu spadl šál, nebyl sen – v trávě skutečně leží kus červené látky.

Také má stále v uších Heliny kuličky. Vyndá je a prohlédne si je. Vypadají jako jindy, lesknou se stejně jako tenkrát, když je zdědila po své matce… Přesto se nemůže zbavit dojmu, že na ni před chvílí promluvily.

Teď ale není čas na přemýšlení – právě se ozvaly další zvuky.

Přicházejí seshora, ze Salajaku, ale není to smích ani hudba. Jsou to hlasy. Neslábnou, naopak sílí.

Ristin zvedne hlavu a uvidí, že světlo nad krajem propasti sílí. Zvedne oči k hoře – a najednou se jí před očima něco zhoupne. Něco dlouhého. Visí to ze skalní stěny.

Lano.

Nahoře se něco pohybuje: v jednom z nejníže umístěných oken hradu jsou tři stíny. Spustily z něj lano a teď z něj jeden za druhým vylézají a začínají sestupovat dolů.

Muži s meči. Dolů se chystá trojice mužů.

Ristin věděla, že dříve nebo později přijdou. Tihle muži jsou v neustálém pohybu, nevydrží být v klidu na jednom místě. Pořád musí jít dál.

Poslouchat, bojovat, chránit.

Ristin si uloží kuličky do rance, tiše vstane a zvedne spícího Dhora. Než se vrhne do boje, musí ho ukrýt někde v bezpečí.

Nese ho podél propasti, jde skoro až k samotnému ledovému pásu.

Prince nechá ležet u něj. Je tam chladno, proto ho celého pečlivě zabalí do jeho přikrývky. Dhor něco zamumlá, ale neprobudí se.

Ristin se pak zvedne a zhluboka se nadechne.

Přestože stojí jen pár kroků od Jarmalandu, postaví se zády k propasti.

Obezřetně přejde po trávě směrem k lanu. Schová se mezi skálami a čeká na příchod mužů.

Zkouší, jak jí zní hlas. Rozezpívává se, aby ho mohla použít v plné síle.

Ristin je vitterská mahra připravená k boji.

K okraji propasti

Bratři Eggové slézají skalní stěnu a spouštějí se za sebou podle toho, jak jsou staří: jako první Samuel, po něm Niklis a poslední Jöran.

Pod kývajícíma se nohama Niklise se přibližuje rovinka. Okraj skály, který může být široký asi tak sto loktů. Mezi mohutnými kameny a místy porostlými trávou tam leží hromady odpadků. Za nimi se táhne pruh ledu. Za ním je už jen prázdno a bílá mlha.

Pod skalní stěnou jsou ale stále nějaké stíny. Okraj propasti vyvolává závrať.

Zachovej si chladnou hlavu, díky tomu vyhneš se pádu, šeptá mu Gabrielův hlas.

Niklis má po těle studený pot. Poté, co vylezli z okna, se ani jednou nepodíval dolů. Celou dobu se dívá před sebe, na skálu, a kousek po kousku se spouští dolů. Jednou rukou se pevně drží lana, druhou železného háku, který mu slouží jako pojistka.

Je to Schmittův vynález. Než bratři opustili hrad, vzal tři železné pruty a zohýbal je tak, aby každý z bratrů měl vlastní záchytný hák. Dlouhé pruty se zahnutými konci připomínají velké písmeno S a jsou pevně přichycené k lanu. Hák vás zachrání, když vám lano vyklouzne z ruky, poučil je kovář.

Niklis se nesmí pustit. Na to nesmí ani pomyslet. Jöran leze mnohem rychleji než on. Odráží se nohama, jenže musí pořád brzdit a čekat na bratra pod sebou.

Niklis slyší, jak Samuelovy boty drhnou o skálu.

„Tamhle je!“ vykřikne bratr a ukáže na šál.

Niklis se podívá na velkou hromadu odpadků. Červený šál leží v trávě vedle ní.

„Skvělé!“

Jenže Samuel, který už je pouhých několik loktů nad zemí, se náhle zarazí.

„Počkej,“ říká tiše. „Něco vidím…“

„Co?“ zeptá se Niklis a nastraží uši.

„Asi to nic není…,“ říká Samuelův hlas pod ním. „Už jsme dole!“

Niklis cítí, jak mu lano pod nohama škublo. Chvíli počká a pak se spouští dál.

Na východní straně hor vychází slunce. Skály dostávají jasnější barvy.

Samuel náhle zakřičí:

„Vittra!“

Niklis se podívá pod sebe. Vidí, že mezi skálami pod nimi se pohybuje nějaký stín. Je to vittra, okřídlená mahra.

Stojí v trávě, je štíhlá a oděná v kůži. Ze zad jí vyrůstají dvě světlešedá křídla. Dívá se na bratry očima plnýma nenávisti.

„Nehýbej se!“ vykřikne Samuel.

Niklis sleduje, jak Samuel vykročí směrem k vittře. Jde vzpřímeně jako rytíř, nemá ovšem žádnou zbraň. V napřažené ruce drží jen Schmittův hák: kus železa, které pro vittry představuje smrtelné nebezpečí.

„Vzdej se!“ vykřikne. „Ve jménu našeho krále a pana hejtmana!“

Vittra zareaguje tím, že na Samuela zařve. Pak znovu otevře pusu dokořán a zařve podruhé. A potom ještě jednou.

Niklis takový řev ještě nikdy neslyšel. Zvuky mu útočí na tělo a ohlušují ho. Před dvěma prvními výkřiky se mu podaří uskočit, ale třetí ho zasáhne do hrudníku.

„Áááh,“ hlesne.

Jeho tělo ztratí veškerou sílu.

„Samueli!“ vyklouzne Niklisovi z úst.

Samuel neodpoví, ozve se jen tichý úder – jeho tělo padá do trávy.

Následuje ticho.

Niklis se podívá pod sebe: v trávě leží železný hák, bratra ale nikde nevidí.

Zmizela i vittra, musí být někde mezi kameny.

„Samueli!“ zavolá znovu Niklis. Žádná odpověď.

„Co se děje?“ ozve se mu nad hlavou Jöranův hlas. Niklis k němu zvedne hlavu:

„Samuel je zraněný!“

Niklisovi se sevře žaludek, ale ne kvůli lezení – děsí ho to ticho dole. Nakonec se spustí až na samotný konec lana a znovu se podívá pod sebe.

U kamene vidí ležet nehybné nohy ve světlých nohavicích. Samuel.

Niklis se vyprostí z lana, postaví se na malý skalní výstupek a ohlédne se.

Zahlédne vittru, která vychází zpoza velkého kamene a otevírá ústa. Opět zakřičí. Je to tak silný zvuk, že trhá uši, skoro zaléhají.

Niklis je jím částečně zasažen, na chvíli ohluchne a ztratí veškerou sílu. Zapotácí se, ale na poslední chvíli se levou rukou zachytí lana.

Pravou rukou vytasí Storm. Ve světle vycházejícího slunce se zableskne krátká čepel meče.

Vittra zařve podruhé. Proud ostrého zvuku nyní míří výš. Niklis slyší, jak Jöran nad jeho hlavou zaúpěl.

„Už ani krok!“ zavolá na vittru Niklis.

Je mu jasné, že s bratrem nemůžou dál viset na laně. Řev vittry by je dřív nebo později sestřelil jako mouchy.

Niklis musí skočit dolů a to také udělá. Pustí se lana a dopadne do husté trávy.

Úspěšně se vyhnul kamenům. Po dopadu se odkulí stranou.

Rychle vyskočí na nohy. Není zraněný. Napřáhne meč.

Vittra ho vidí. Vyšle k němu další výkřik, jenže Niklis se vrhne na zem a zvuk mu proletí nad zády. Pak se trávou překulí až k velkému kameni a schová se za ním.

„Niklisi!“ volá nad ním Jöran. „Chystá se na tebe zaútočit!“

Niklis opatrně vyhlédne zpoza kamene. Vittru už nevidí, jen Samuela ležícího v trávě.

„Samueli?“ zavolá na něj. Žádná odpověď.

Zato o něco dál se svítáním nese čistý zvuk: tóny píšťaly.

Ostré zuby

Vítězství!

Ristin právě čtyřikrát po sobě zakřičela. Silné zvuky usmrtily prvního z mužů a druhého srazily z lana. Dopadl kamsi do stínů za velkým kamenem.

Vítězství! Jenže Ristin nemůže zpívat dlouho, po chvíli by se vyčerpala. Brzy bude muset zmlknout.

Předtím ale skolí toho druhého muže, stejně jako to udělala s prvním. Pak už zůstane jen jeden.

Ristin se pomalu plíží mezi velkými kameny. Za okamžik už bude mít muže v potřebné vzdálenosti.

Slyší, jak třetí muž – ten, který ještě visí na laně – varuje toho druhého. To ji ale nezastaví. Musí se dostat k nepříteli co nejblíž. Ačkoli tady venku její křik nemá takovou sílu jako v chodbách hradu, stejně dokáže zblízka zabít. Předkloní se a začne se plížit vpřed. Nejprve kolem jednoho menšího kamene, pak kolem většího. Zbývá ještě jeden kámen. Ristin se nadechuje, otevírá ústa. Od posledního kamene ji dělí už jen tři kroky, pak dva… Vtom uslyší za zády píšťalu.

„Dozpíváno!“ řekne zvučný hlas. Ristin se ohlédne.

„To jsem já, Gabriel,“ volá na ni muž, který stojí u skalní stěny nad ní. „Gabriel Grau!“

Od tohoto muže s píšťalou ji dělí jen deset kroků. Ristin ví, co je zač, poznává jeho plavé vlasy. Je to muž s dýkami, který zabil Cari.

Něco mu sedí na rameni: elf. Odporný malý puk.

Světlovlasý muž odloží píšťalu a zvedne před sebe ruce. V jedné drží něco, co mu předtím viselo na opasku. Je to zbraň, další dýka. Její špička míří na Ristinin krk.

„Teď už budeš mlčet!“ vykřikne Grau. Pohrává si s dýkou a vzápětí jí mrští.

Ristin to vlastně nevidí, protože stačila ucuknout.

Zbraň proletěla těsně kolem ní.

Dýka je pryč, a tak se Ristin znovu napřímí a snaží se v sobě najít veškerou sílu k tomu, aby puka i světlovlasého muže rozdrtila. Vydá z hrdla smrtící výkřik.

Jenže Grau už před ní nestojí. On i jeho puk se pohybují rychlostí blesku. Zatímco elf roztáhl křídla a vzlétl kolmo vzhůru, Grau se ukryl za nejbližším kamenem.

Ristin zavře ústa. Hlas jí opět zeslábl, musí nabrat novou sílu.

Poslouchat, bojovat, chránit.

Přeběhne přes trávu, aby ochránila prince Dhora. Najednou ucítí, že ji něco chytlo za krk. Něco malého, ostrého. Má to chvějící se křídla.

Je to puk. Sedl na ni a teď jí ostrými zuby drásá kůži.

Na chvíli přestane – nadechne se a zasyčí jí při tom do ucha. V tom okamžiku se po něm Ristin ožene, chce ho zachytit drápy, jenomže puk uletí.

Elf je příliš rychlý, celou dobu jí poletuje za zády, aby ho nemohla usmrtit svým zpěvem. Znovu a znovu jí útočí na záda a na hlavu.

Ristin vykročí a potácí se. Když se ohlédne, vidí, že světlovlasý muž se už neschovává za kamenem. Za ním přichází druhý muž – mladík, kterého před chvílí nezasáhla svým křikem. Vytáhl svůj krátký meč.

Světlovlasý drží další dýku. Je pružný, mrštný a rychlý skoro jako Ristin.

Odkud tenhle člověk přišel? Co je zač? Ristin nemá tušení. Ví jen to, že zabil Cari.

Uvidí kámen, u kterého leží princ. Dhor je pořád na stejném místě.

Všechno musí proběhnout rychle, není čas váhat. Ristin přiskočí ke kameni, skloní se k Dhorovi a zvedne ho. Princovo tělo je těžké a bezvládné.

„Yate…,“ zamumlá Dhor tichým hlasem. Na čele má stále přisáté pijavce.

Ristin s princem v náručí nyní couvá ke zledovatělému okraji propasti.

Muž s dýkou je asi dvacet kroků od ní. Na rameni mu opět přistál puk – směje se a cení ostré zuby, rudé od její krve. Ristin cítí, jak jí stéká po krku.

Ristin teď od muže dělí tak malá vzdálenost, že by ji mohl usmrtit, kdyby po ní mrštil dýkou. Ristin se nadechuje, aby měla dost silný hlas, až se s ním utká tváří v tvář.

Otvírá ústa.

Zařve, a tím muže zabrzdí. Grau opět zvedne ruku s dýkou. Ristin slyší, jak na ni volá:

„Copak? Ztratila jsi hlas, vittro?“

Ristin neodpovídá, stále víc couvá. Cítí, že její nohy šlapou po ledu.

Nemusí se podívat pod sebe – ví, že stojí na ledě, na kterém pastevci nechávali krávy pro havrouny.

Stojí tam s princem v náručí. Je v pasti: z jedné strany má propast, z druhé ji ohrožuje dýka.

„S vittrami je konec!“ vykřikne muž s mečem. „Už nikdy nás nebudete požírat!“

Požírat? Ristin na muže jen zlostně sykne. Cítí, že se jejímu hlasu vrací síla, nadechne se a chystá se ze sebe vydat smrtící výkřik.

Světlovlasý vrtí hlavou.

„Ne, my tě nechceme poslouchat, vittro!“ vykřikne. Pak znovu zvedne ruku s dýkou.

Ristin s princem dojde až na samý okraj ledu. Napřímí se a chce na oba muže zařvat. V tu chvíli cosi zapraská.

Ristin se podívá pod nohy. V bílém ledovém pruhu se objevila černá prasklina.

Led se pod ní zachvěje a najednou se uvolní. Ve stejném okamžiku na ni vyletí dýka.

Zbraň ale letí příliš vysoko, jen jí zasviští nad hlavou. Tohle je to poslední, co Ristin vidí. Pak ji strhne lavina.

Ledový blok se řítí dolů, Ristin a princ Dhor s ním. Padají rovnýma nohama do hlubiny, do bílého chaosu.

Ležící bratr

„Samueli!“

Jöran volá, ale bratr mu neodpovídá. Samuel leží bezvládně s odvrácenou hlavu u skalní stěny.

Jöran viděl všechno z výšky, z lana, když visel na skále mezi hradem a travnatou plošinou. Viděl, jak okřídlená vittra zaútočila na jeho bratry, a pak sám pocítil ohlušující zvuk, který k němu vyslala.

Vittřin řev mu sice na okamžik vyrazil dech, ale jeho ruce se lana nepustily.

Kde se vzal, tu se vzal Gabriel Grau. Spustil se po skalní stěně kolem Jörana, a když ho míjel, tiše ho pozdravil. Neměl žádné jištění, přesto sjel dolů rychle jako pavouk. Gabriel měl na rameni svého elfa a u pasu dýky.

Zahnal vittry k ledovému okraji propasti. Pak je obě pohltila lavina.

„Samueli!“ zavolá Jöran znovu.

Žádná odpověď. Jöran se pustí lana a seskočí na zem mezi kameny.

Samuel leží kousek od něho a nehýbe se. Jöran vidí, že mu z úst a uší teče krev.

Niklis k němu přiskočí, pokouší se ho oživit: bere ho za ruce a snaží se ho postavit na nohy. Jenže Samuelova hlava visí na stranu a z uší mu vytéká krev.

Jöran k nim přiběhne.

„Co mám udělat?“

Niklis zvedne oči a zamračí se.

„Sežeň pomoc!“

Jöran se obrátí ke skalní stěně.

„Vylezu zpátky na hrad,“ řekne a zamíří ke skále.

„Musí sem spustit nosítka!“ volá za ním Niklis. „Co nejdřív!“

Jöran přikývne a začne šplhat nahoru. Nedbá na to, že by se měl jistit. Teď se hlavně musí rychle dostat nahoru a sehnat pomoc.

Poslední, co zahlédne, je Samuel. Bratr leží v trávě mezi Niklisem a Gabrielem Grauem a nejeví žádné známky života.

Ve sněhu a ledu

Ristin stála ve sněhu na konci světa, v jasném slunečním světle. Chystala se k tomu, že svým zpěvem usmrtí muže, který zabil Cari. Anebo že se zabije sama.

Nic z toho se nestalo. Padá teď společně s ledem a sněhem, jednou rukou drží prince Dhora. Nemůže roztáhnout křídla a letět – led by jí je rozbil.

Sluneční bohyně mizí, Ristin obejme mlha.

Padá podél světle šedé stěny. Stěny z ledu a kamene. Ristin by se chtěla někde zachytit svou volnou rukou, ale není to možné.

Vykřikne z plných plic. Výkřik ji zbaví sněhu, který měla na hlavě. Nepouští prince a pokouší se nějak zbrzdit rychlost.

Bojuj! Nechce se nechat rozdrtit vířícími kousky ledu, nechce dopustit, aby ji strhla padající masa sněhu. Nevzdávej se!

Zvládá to, její křik dobře odráží kusy ledu v lavině. Snaží se udržet na světle. V tříštících se sněhových vrstvách se pohybuje jako plavec v silném proudu.

Stojí ji to hodně sil, už nedokáže prince svírat tak pevně. Dhor náhle otevře oči a podívá se na ni.

„Otče!“ zavolá princ do hukotu kolem nich. „Sestro Yate!“

Princ jí pak vyklouzne z ruky a pohltí ho hučící sněhová tlama. Dhor je pryč.

Ristin se stále nevzdává, máchá rukama a nohama, snaží se držet hlavu vzhůru. I když se po nárazu do jednoho velkého kusu ledu roztočí, padá dál.

Musí to překonat. Žít!

Nemůže se tomu vzepřít, pomalu se valící ledová masa ji strhává s sebou.

Sněhová stěna se mění ve svah. Ristin na něj dopadne a klouže po břiše na sněhu. Ubývá jí sil. Sjíždí dolů společně s ledovou drtí.

Nakonec se kolem ní všechno projasní a ona se začne pohybovat pomaleji.

Poslední silný náraz. Ledový vodopád se prudce zarazil o vyčuhující skálu.

Zároveň s ním se zastaví i Ristin. Zůstane ležet. Všude je ticho. Pád jí neublížil. Sice je až do pasu zabořená do sněhu, ale žije.

Jsem v Jarmalandu, pomyslí si a zavře oči.

Únavě se ale nepoddá. Teď nesmí usnout, umrzla by.

Znovu otevře oči a rozhlédne se kolem sebe.

Je zabořená do tvrdého sněhu, ale ruce a křídla má volné. Je schopná se povytáhnout a vyhrabat se. Hrabe rukama a zpívá co nejhlasitěji, aby sníh díky jejímu zpěvu změkl.

Nakonec se jí to povede – je volná. Nejprve vytáhne jednu nohu a po ní druhou.

Pomalu se na ně postaví. Po boji s ledem se jí točí hlava, potácí se.

Zdá se jí, že si nic nezlomila. Křídla má sice studená, ale neporušená. Z pádu vyvázl bez úhony i její ranec, nářadí a Heliny kuličky.

Ristin se napřímí, roztáhne křídla a přimhouří oči.

Jarmaland.

Je tedy zde, v temné říši bohyně Hel. Vysoko nad její hlavou se tyčí ledový okraj propasti, do hladka obroušený lavinou. Před sebou nevidí nic, jen pusto a prázdno.

Její pád se zastavil tady, v rozsedlině ve skalní stěně. Ristin stojí v úzkém korytu plném tvrdého, udusaného sněhu.

Kolem je nejen sníh, ale i několik rostlin. Ze sněhu trčí kusy stromů s pokroucenými větvemi a červenými listy. Jsou to popadané stromy neznámého druhu. Ristin připomínají zlomené nohy. Při pohledu na ně si vzpomene, že při pádu ztratila prince.

Dhor. Kde je?

Mezi mraky se ukáže slunce. Vtom Ristin něco zahlédne: ze sněhu čouhá kousek hedvábné žluté látky.

Zbyli dva bratři

„On to zvládne… Musí,“ říká Jöran potichu. „Brzy se probere.“

Niklis mlčí, přemýšlí o Samuelově hlubokém bezvědomí a o krvi, která mu tekla z úst a uší.

Vojáci pana hejtmana vytáhli Samuelovo tělo do hradu podél skalní stěny na čtyřech lanech, na nosítkách, která stloukli z prken. Celou dobu byl stále v bezvědomí.

Na kraji propasti je teď ticho.

Niklis a Jöran tam zůstali sami, zmožení lezením a bojem s vittrou. Na nebi září slunce, ale ani jeden z bratrů se na ně neusmívá.

Čekat. Musejí jen čekat.

Nepovídají si. Niklis má pořád před očima krvácejícího Samuela, na nic jiného nemyslí. Stojí u skalní stěny se skloněnu hlavou, meč Storm u boku.

Jöran vedle něj smotává lano. Lano, které bylo součástí jejich nešťastného lezení.

Když Niklis zvedne hlavu a podívá se nahoru, zahlédne v jednom z oken hradu obličej. Patří plavovlasé dívce. Lovisa Georgsdotterová se vykloní ven, podívá se na něho, ale hned se zase schová.

„Měl by sis opatřit meč,“ řekne Niklis bratrovi. Jöran si povzdechne.

„Raději bych měl lepší vybavení na lezení. Háky, delší lano a…“

„Ty už nikam nepolezeš!“ zarazí ho Niklis. „Jenom teď, naposled, vyšplháš nahoru do hradu. A až se Samuel uzdraví, vrátíte se společně domů.“

„A co budeš dělat ty?“

„Půjdu dál, dolů,“ odpoví Niklis, sevře Storm a podívá se k okraji propasti. „Já ji najdu.“

Jöran ví, koho má bratr na mysli.

„Ale ona je mrtvá, Niklisi,“ řekne. „Obě vittry zahynuly v lavině…“

„Tak zaseknu Storm do sněhu,“ řekne Niklis, „a probodnu ji.“

V novém světě

Ristin se plazí po sněhu.

Jen několik kroků od dní čouhá pod kusem ledu cíp hedvábné látky. Je to jediná barevná skvrna v tom šedém a bílém všude okolo.

Přestože Ristin už nezbývá mnoho sil, dopotácí se k ledové kře. Látka je kouskem princova potrhaného kabátce. Ristin uvidí i prsty Dhorovy ruky.

Pět drobných prstů trčí ze sněhu jako rampouchy. Víc než tyhle prsty z něj vidět není. Jsou součástí ruky a ta součástí paže – paže prince Dhora.

Princ je zavalený kusem ledu. Musí se co nejdřív dostat ven. Jediný způsob je vyhrabat ho. Unavená Ristin zahlédne po chvíli hrabání ve sněhu vykloubené rameno a krátce nato ztuhlý zátylek. Nakonec malou hlavu. Předtím byla bledá, nyní je tmavě modrá.

Ristin se nad princem skloní a přiloží ucho k jeho rtům.

Ano, princ dýchá. Ristin vezme kámen, který leží opodál, a začne jím osekávat sníh kolem princova těla. Potom ho zvedne do náručí.

Dhor je studený jako led. Oblečení má potrhané, tělo samou modřinu, paže mu bezvládně visí.

Ristin se ho nicméně podařilo osvobodit, dostat na světlo. Napraví mu rameno a namasíruje nohy. Během pádu v lavině došlo aspoň k něčemu dobrému: pijavice zmizely. Princi zůstaly na čele a krku jen čtyři tmavé ranky.

Ristin pak jednu z pijavic uvidí na sněhu. Malé šedohnědé stvoření zmrzlo. O něco hlouběji leží princův kožený ranec. Ristin ho vytáhne a pak princem zatřese.

„Vaše Výsosti?“

Dhor neodpovídá. Ristin mu opět přehodí přes ramena přikrývku. Teď ho nemusí bránit před muži s meči, ale před mrazem. Nemá sílu ho nést, a tak ho vleče po sněhu. Rozsedlina se rozšiřuje. Ristin nevidí v okolí žádné pohyby. Žádné havrouny. Ještě přece není noc.

Princ zničehonic zakašle a otevře oči.

Má mátožný pohled, a jen co se trochu vzpamatuje, v jeho očích se objeví strach. Zmateně otáčí hlavou a dívá se na sníh a skaliska.

„Otče?“ ptá se. „Sestro Yate?“

Ristin ho nechá mumlat jména a táhne ho dál od ledu a sněhu, k vodorovné části skály, na níž neleží žádný sníh. Skála je suchá a vyhřátá sluncem.

„Nikdo tu není,“ zašeptá Ristin neuměle řečí lidí. „Jen vy a já, pane.“

Ristin si uvědomuje, že by měla dodržovat zákaz – nesmí se přece dívat na člena královské rodiny –, ale přesto se nad prince nakloní a podívá se mu do očí.

„Jsem Ristin Vingbred, mahra.“

Prince tím ale neuklidní, Dhor je pořád vystrašený jako malé dítě, které zabloudilo.

„Podařilo se nám uniknout, Vaše Výsosti,“ pokračuje Ristin. „Lidé nám ale dál usilují o život.“

Dhor se na ni zadívá.

„Proč?“

Ristin pokývá hlavou a podívá se nahoru, k ledovému okraji propasti. Nic se tam nehýbá.

„Považují nás za lidožrouty,“ řekne. „Takhle o nás mluví. Myslí si, že se živíme lidským masem.“

Teprve nyní jí začíná docházet, proč lidé přepadli jejich hrad.

„Ale tak to přece není,“ řekne si Ristin tiše pro sebe a opatrně se dotkne poranění, které má na krku a které jí stále krvácí.

To pukové – to oni koušou a trhají svými ostrými zuby. Lidé nechápou, že by se neměli bát vittrů, ale právě tohoto druhu elfů. To oni požírají zvířecí a lidské maso. Vittrové se živí výhradně houbami, kořínky a plody lesního ovoce. Copak to lidem nedochází?

Princ Dhor znovu zakašle. Ohlíží se, je vyděšený a zmatený.

„Kde… kde to jsem, mahro?“

„Na útěku, Vaše Výsosti,“ odpoví mu Ristin. „Jsme v Jarmalandu.“

Smutek mezi horami

Lovisa stojí na hradbě. Svírá v rukou svou trubku a rozhlíží se po hradě Salajaku, kde před několika dny začala velká bitva. Většinu toho, co ji na svahu připomínalo, už smyl krátký letní déšť.

Lovisa je sama. Lars spí na hradě a jejich otec uspořádal v královské síni pozdní schůzku, na níž se radí s rytíři a s panem Sejeniusem.

Lovisa v této chvíli jako jediná truchlí za zemřelé.

Zvedne trubku k ústům a začne do ní dout. Vychází z ní mollová melodie, hlasitý žalozpěv za padlé bojovníky. Rozléhá se celým horským údolím.

Lovisa duje tak dlouho, dokud jí stačí dech. Pak ruce s trubkou spustí k tělu.

Od jihu vane slabý vítr. Slunce už nesvítí do údolí, klesá za hory. Lovisa sleduje, jak tichý večer zbarvuje nebe nad vrcholky hor na západě do tmavě modrého odstínu. Jindy by si pomyslela, že je to moc krásné.

Jenže teď jsou jí hory z duše protivné a Salajak ze všeho nejvíc.

Nikdy sem neměli jet. Ani ona, ani její otec, ani Lars.

Ani Samuel Egg.

Lovisa má kolem krku svůj červený šál. Jeden voják jí ho přinesl z okraje propasti.

Toho šálu se dotýkaly Samuelovy prsty. Bylo to předešlého dne večer, během slavnostní hostiny na hradě. Oči se mu leskly, jeho ústa se smála. Když jí rozvazoval šál, šeptal jí do ucha. A ona šeptala jemu. Oba stáli v síni v zadní části hradu, ve stínech a chladu. Přesto měli pocit, že je všude teplo a světlo.

Slunce už zapadlo.

Lovisa skloní hlavu, a když pohladí šál, ucítí, jak se jí do očí derou slzy.

Potom hlavu zvedne a zadívá se směrem k údolí, k nízkým břízám a velkým kamenům. Zaposlouchá se.

Něco totiž zaslechla. Nějaký tichý zvuk.

Bylo to tlumené zasyčení. Ozvalo se kdesi ve stínech mezi horami. Přichází k ní po větru. Lovisa poslouchá a přimhuřuje v soumraku oči. Nevidí, že by se tam dole něco hýbalo. Přesto ví, co to syčení znamená.

Storsi ji opět našel. Možná byl někde na lovu, pronásledoval medvěda nebo losa, ale teď se vrátil.

Lovisa ho právě zahlédla. V té šedi všude kolem se plazí dlouhý černý stín. Vlní se údolím. Zastaví se u zurčícího potoku, zvedne hlavu do výšky několika loktů.

Jeho jazyk kmitá. Zdá, že Storsi naslouchá. Pak se vzepne a sune se dál – přes potok, směrem k Salajaku.

Plazí se stále rychleji. Rovnou za Lovisou. Lovisa stojí, ani se nehne. Čeká na něho.

Had ještě zrychlí. Odhrnuje svým tělem kameny a břízky na svahu hory.

Lovisa před blížícím se setkáním sotva dýchá. Jenže je to jinak: když se Storsi dostane k hradbě asi na padesát kroků, náhle se otočí a zamíří k horskému jezírku pod Salajakem.

Lovisa vydechne.

Storsi je tady a bude jejím lovcem. Bude pátrat po vittrech. Po těch, kteří uprchli. Bude je hledat jak na povrchu hory, tak v jejím nitru, v podzemních chodbách. Také v propasti za hradem. Třeba až na jejím dnu, pokud to bude nutné.

Lovisa ten boj povede a Storsi jí pomůže najít řvoucí vittru. Tu, která svým křikem srazila Samuela.

Had se plazí přes nízkou skálu, nejkratší cestou do jezírka. Mezi horami se naposled ozve zasyčení. Po něm následuje už jen ticho.

Johan Theorin

Narodil se v roce 1963 v Göteborgu. Už od dětství trávil každé léto na ostrově Öland, což mělo osudový vliv na jeho pozdější literární činnost. Rodina jeho matky, kterou tvořili zejména námořníci, rybáři a zemědělci, zde žila po staletí a pečovala o dědictví ostrova, tajuplná vyprávění a folklor. Toto až mystické prostředí jej inspirovalo ke vzniku řady příběhů, v nichž mistrně spojuje genius loci ostrova Öland s detektivní zápletkou. V současné době Theorin žije v Göteborgu.

Autor zahájil svou literární dráhu psaním povídek pro různé časopisy a antologie. Tyto povídky, starší i zcela nové, jsou shrnuty v souboru Na velké planině (MOBA 2015). Světového věhlasu dosáhl svou volnou tetralogií detektivních románů z ostrova Öland (česky Mlhy Ölandu, Smršť, Zkamenělá krev a Mlýny osudu, MOBA 2011–2014). Jeho knihy byly přeloženy do mnoha jazyků a ovládly žebříčky bestsellerů například v Německu, Francii, Španělsku či Velké Británii. Autor získal i několik prestižních literárních cen, mimo jiné široce uznávané ceny Glass Key Award a CWA International Dagger. S velmi příznivým ohlasem ze strany čtenářů se setkal také jeho thriller Skrýš (MOBA 2013).

Třebaže je dnes Theorin řazen ke klasikům švédské krimi, jakými jsou například Leif GW Persson, Håkan Nesser, Henning Mankell či Stieg Larsson, a je mezinárodní literární hvězdou, zůstává i nadále skromný a psaní románů mu i po letech připadá stále stejně obtížné.

Table of Contents

Tiráž

Sever země, jaro 1363

ŽIVOT PO ČERNÉ SMRTI

Probuzení

Blázen na poli

Připoután k bránám

Na Krále

Torkelův návrat

Vysoko nad horou

Přes pole

Nová hrozba

Klid v domě

Za Šibeničním pahorkem

Hradem se šíří zvěsti

Opilcovy písničky

Tichý statek

Poslední bodnutí

Let

Dva bratři na útěku

Na Vätternu

NA SEVER

Had blízko ledu

Setkání v lese

Na stráži

Přízračný statek

Mezi meči

Smrt na návštěvě

Rytíři

Vábení

Ve Vadsteně

Vojenské ležení

Křídla v lese

Setkání na mostě

Mezi vojáky

Varovné vlajky

Hadí pohled

Hluboký řez

Opět spolu

Pomoc z jihu

Tichý zvěd

Smrt v noci

Vynoření

Vypálený statek

V královské síni

Vůně Velkého jezera

Na jezeře něco je

Vrať se!

Z hlubin

Řecký oheň

Požehnání panny

Mladík ve vojsku

Tisíc hlasů, jeden meč

Únikové cesty

Do kraje hor

Vábení

U hradu vittrů

Poslední shromáždění

Nové zbraně

ZKRVAVENÁ HORA

Do útoku!

Dým a mlha

Děla a kameny

Hroutící se hradba

Kameny a oheň

Únikové cesty

Protiútok

Boj proti třem

Není návratu

Lovisin doprovod

Přes bitevní pole

Bojové výkřiky

PŘES OKRAJ

Na kraji propasti

Tábor se přemísťuje

Pád

Ve studni

Zachránce

Oslava vítězství

Noc v osamění

Vysoko nad propastí

Bratři mají plán

Šplhající stíny

K okraji propasti

Ostré zuby

Ležící bratr

Ve sněhu a ledu

Zbyli dva bratři

V novém světě

Smutek mezi horami

Johan Theorin