Luděk Kubát

Symfonie smrti

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Luděk Kubát, 2019

Obálka © Zdenka Gelnarová, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

Ukázka z elektronické knihy

ISBN 978-80-243-8789-5 (epub)

ISBN 978-80-243-8790-1 (mobi)

1

Úzkými uličkami, do kterých se marně snažil proniknout měsíční svit, se proplétala tmavá postava. Nenápadně nahlížela do osvětlených přízemních oken, otevřených, aby se alespoň trochu pohnula lepkavá deka těžkého srpnového vzduchu.

Pozorovala zpocené tváře lidí, nervózních, že už čtrnáct dní nespadla ani kapka deště. Ženy se utrhovaly na děti, jejich muži, než aby riskovali hádky, potichu odcházeli do hospod, kde jela klimatizace na plný výkon a atmosféra byla o něco snesitelnější, zvláště když před ně neúnavná mladá číšnice stavěla na stůl chladivý mok, přitom se nakláněla přes žíznivé štamgasty a opírala se jim abnormálně vyvinutou hrudí do zad. Oni ale neměli v tomhle vražedném počasí pomyšlení na nic, při čem by museli vyvinout jakoukoliv činnost. Možná až se ochladí. Když pak pozdě večer provinile uléhali do postele a snažili se své protějšky udobřit, ty se vztekle obracely na druhý bok a v duchu prosily všechny svaté, aby konečně zapršelo.

Později, když ona postava míjela okna už zavřená, představovala si, co se asi za nimi děje.

Před jedním se na chvíli zastavila a zaposlouchala do tónů, které jedním prstem vyťukávalo na klavíru patrně nějaké malé děcko.

Je čas, konstatovala při pohledu na ciferník náramkových hodinek a uličkou, která ústila na náměstí, zamířila podél hřbitova k jednopatrovému domu. Odemkla na masivních dubových dveřích několik bezpečnostních zámků, vypnula alarm a dveře opět uzamkla.

Po chvilce váhání zamířila po sešlapaných schodech do sklepa.

2

„Děvčata, nevíte, co je s Alenou?“ zeptal se klavírní virtuos Ondřej Javor trojice dívek sedící v renesančním sále kláštereckého zámku kolem krásného, naleštěného nástroje značky Petrof.

„Měla mít dopoledne hodinu, teď je jedna a ona nikde. A ani telefon nebere. Stále je nedostupná.“

„Ráno jsem ji viděla s batůžkem a říkala, že si půjde ještě před hodinou zaplavat do akvaparku,“ odpověděla drobná blondýnka. „Musela se určitě s někým zakecat, zapomněla na čas a bylo jí trapně, tak tam asi zůstala. Anebo ji někdo sbalil.“

Trojice se po sobě podívala a začala se chichotat.

„Tak se mohla alespoň omluvit, ne?“ zabručel poněkud naštvaně mistr a vyzval je, ať se zklidní.

„Nehledě k tomu, je to už podruhé, jestli to udělá ještě jednou, tak ji vyrazím,“ dodal.

„Ale nevyrazíte, mistře, je z nás nejlepší,“ zapochybovala druhá žákyně, oproti blondýnce poněkud vyvinutější.

„Šprtka,“ dodala potichu třetí z děvčat, černovlasá kráska.

„Je sice dobrá,“ souhlasil, „ale takové manýry ať si odpustí, trochu disciplíny by neuškodilo nikomu z vás, děvenky, a ty mobily laskavě vypněte, kolikrát vám to mám opakovat!“

„Vždyť my tu jsme,“ zaznělo trojhlasně. Nechtěly svého učitele dráždit, tak své nejnovější modely mobilních aparátů vypnuly a uschovaly v batůžkách.

„No jo,“ zabrblal mistr Javor. „Já si s ní večer promluvím a teď konec řečí. Jiřino, nástup a vy dvě poslouchejte,“ ukončil rázně debatu.

3

Reflektory mého auta osvítily objekt bývalé celnice a já přejel pomyslnou hraniční čáru mezi Německou spolkovou republikou a tou naší.

Zabrzdil jsem a podíval se na displej, který ukazoval venkovní teplotu. To snad není možné. Deset hodin večer a dvacet sedm stupňů Celsia. Při jízdě s otevřeným střešním oknem bylo celkem příjemně, ale teď, když jsem z auta vystoupil, jako bych dostal ránu palicí. Ale musel jsem se trochu protáhnout.

„Tak, Ctirade, vítej zase doma,“ pronesl jsem vesele, ale i trochu unaveně. Tři sta kilometrů, třebaže po perfektní německé dálnici, bylo dost jednotvárných. Radši mám naše drncavé okresky. Jezdím po nich sice o dost pomaleji, ale můžu se kochat okolím.

Vracel jsem se z Augsburgu, kde jsem před dvěma dny s dvěma českými výtvarníky zahajoval výstavu našich obrazů. Vernisáž se protáhla do ranních hodin, ale já jsem se jako nejstarší krátce po půlnoci rozloučil a spěchal se trochu vyspat do malého hotelu, kde jsme byli ubytovaní. Moji společníci se rozhodli, spolu s několika německými výtvarníky, se kterými jsme během návštěvy navázali družbu, pokračovat. Trochu jsem se prospal a zbytek dne jsem prolézal to nádherné město. Jak jsem předpokládal, večer se odehrával stejně jako ten předešlý. Chvíli jsem s nimi ještě pobyl a o půlnoci zase zmizel. Myslím, že si toho ani nevšimli. Třetí den jsem nakoupil pár dárků, se všemi se rozloučil a pozdě odpoledne vyrazil domů. Zbývající dvojice ještě zůstala a jala se pokračovat v upevňování přátelských vztahů, zejména poté, co se k nim přidalo, pár vyvinutých germánských valkýr. Možná bych zůstal i já, ale tak před dvaceti roky – a pokud by na mě doma nikdo nečekal.

Dozněly závěrečné tóny z cédéčka The Dark Side of the Moon a já se rozhodoval, co si dále pustím. Volba byla ale jasná. Do přehrávače jsem zasunul soundtrack z filmu Poslední Mohykán, který považuji za skvost své sbírky, potom ještě stihnu další lahůdku, hudbu z Morriconeho Misie a budu doma. Konečně budu moci políbit Šárku a hlavně na čelíčka ty dva moje raubíře.

Tři dny jsem je neviděl a moc se mně po nich stýská. K těm dvěma dárkům, které jsme si se Šárkou pořídili, jsme se dopracovali dosti nečekaně. Podle spousty lékařských vyšetření, která během svého prvního manželství absolvovala, jí bylo sděleno, že je vyloučeno, aby měla děti. Byla to pro ni tenkrát hrozná zpráva.

Sice se s tím po čase smířila, ale její bývalý manžel nikoli. Zažádal o rozvod a Šárka mu vyhověla. On se znovu oženil a jak Šárka říkala, stal se trojnásobným otcem.

Před třemi roky, za dosti dramatických událostí, které se udály v Klášterci a v kterých jsem hrál jednu z hlavních rolí, jsme se do sebe zamilovali a začali spolu žít. Bylo nám spolu fajn a problém dětí jsme vůbec neřešili. A pak, zčistajasna, to přišlo. Mých skoro pět křížků na hřbetě, Šárce se pomalu blížila čtyřicítka a najednou moje pětadvacetiletá dcera Lucie získala dva sourozence, Markétu a Martina.

Porodu jsem se raději nezúčastnil, nechtěl jsem totiž přidělávat zdravotnímu personálu další práci. Seděl jsem v čekárně, a ač bezvěrec, můj kamarád farář František jistě odpustí, jsem se modlil, aby porod dopadl dobře. Pánbůh asi zrovna neměl co na práci, tak mé neumělé modlitby vyslyšel a narodily se nám dvě zdravé děti.

Když byly obě proti své vůli odebrány z místa, kde spokojeně trávily několik klidných měsíců a spatřily houf bílých postav, rozeřvaly se na plné pecky. Zaslechl jsem je i přes dvoje zavřené dveře.

„Máme se na co těšit,“ pronesl jsem prorocky.

A nemýlil jsem se.

Teď je jim pět měsíců a vše se točí jen kolem nich. Dvacet čtyři hodin denně. Sedm dní v týdnu.

Nutno říci, že za celou dobu jsem Šárku neslyšel, že by si postěžovala, třebaže to pro ni bylo opravdu náročné. Snažil jsem se jí pomáhat, seč sem mohl, a Lucie se svojí přítelkyní Bárou také. Jak to bylo možné, vzaly oba do kočárku a vyrazily ven. Jakmile za nimi zaklaply domovní dveře, Šárka skočila do postele, a než jí dopadla hlava na polštář, už spala.

I já často hrdě objížděl s kočárkem náměstí a zámecký park a litoval jsem, že se nevejdou do kočárku, ve kterém jsem jezdil já. Když přišla Šárka s tím, že budeme mít miminko, vytáhl jsem ten poklad z půdy, kde pětadvacet let odpočíval, a trochu jej vyšperkoval. Šárku po jeho spatření obestřely mdloby a rezolutně s ním odmítla vyjet. I Lucii s Bárou se jaksi nelíbil. Ty dvě bych určitě přesvědčil, ale Šárku ne. Vše se vyřešilo, když jsme se dozvěděli, že budeme mít dvojčata. Tak jsem s nevolí ten unikát opět odnesl na půdu a zabalil do igelitu.

Třeba se bude ještě hodit.

Když jsem to nesměle před Šárkou nadhodil, zaťukala si na čelo.

„Máme dost velký barák,“ řekl jsem vesele. Asi hodinu se mnou nemluvila.

Nakreslil jsem si během této doby, hlavně když kojila, spousty skic a pak jsem vytvořil rozměrný obraz, který jsem nazval Madona z Kostelní ulice. Maloval jsem ho opravdu s láskou a bylo to na něm vidět. Pověsil jsem jej do ložnice naproti naší posteli, abychom ho, když ráno procitneme, okamžitě spatřili. Nikdy se od něj neodloučím, a pokud se požene na naše město nějaká živelná katastrofa, popadnu děti, Šárku a na záda si připevním tenhle obraz. Ostatní může vzít čert.

Šárka určitě ještě nespí, tak jsem jí napsal krátkou zprávu, kde se nacházím a kdy mě může očekávat. Posadil jsem se zpátky do vozu a pomalu se rozjel.

Projížděl jsem příhraničními vesničkami. Všude tma, jen v pár oknech blikaly televizní obrazovky. Pravděpodobně lidé, kteří nemohou spát. Žádná protijedoucí auta. Musel jsem se krotit, abych netlačil na plynový pedál. Projel jsem Karlovými Vary, Ostrovem nad Ohří a silnice, která se trochu zúžila, začala kopírovat líně plynoucí řeku Ohři. Když jsem míjel značku oznamující konec městečka Perštejn, dušička se ve mně zatetelila. Za deset minut jsem doma. Kousek nad Kláštercem dozněl soundtrack z Misie a já sjížděl ke svému rodnému městu. Před křižovatkou jsem zpomalil, vyndal CD z přehrávače a chtěl ho vložit do bakelitového krytu.

Příšerně zakvílely pneumatiky, jak jsem dupl na brzdu. Dvacet metrů před autem stála nahá ženská postava. Dálková světla se vpíjela do jejích vytřeštěných očí. Stála uprostřed tmavé silnice, jako by si neuvědomovala nebezpečí, které jí hrozilo.

Rozrazil jsem dveře a spěchal k ní.

Když jsem se k ní přiblížil, zjistil jsem, že o ženu se nejedná. Prozatím. Určitě jí nebylo více než patnáct let.

Tvář a hruď měla celou od krve.

Svou nahotu ani nevnímala, ruce měla svěšené podél těla, a ač bylo stále teplo, celá se třásla, ale zimou to určitě nebylo.

„Prosím,“ vydávala ze sebe sípavě, „neubližujte mi, prosím, neubližujte mi.“

Vrátil jsem se k autu a z kufru vytáhl deku.

Pomalu jsem k ní přistoupil a deku jí přehodil přes ramena. Stále jsem k ní hovořil, když jsem ji jemně uchopil kolem pasu. Zachvěla se, když ucítila můj dotek, ale nechala se dovést k autu. Otevřel jsem zadní dveře, usadil ji na sedadlo a opatrně připoutal.

Nasedl jsem a pomalu se rozjel.

Přemýšlel jsem, co s ní. Napadl mě doktor Procházka, který bydlí v naší ulici. Sice je už v důchodu, ale je nejblíž. On potom rozhodne, co dál.

4

Odbočil jsem doprava, abych se dostal do staré části města, a za pár okamžiků zaparkoval před doktorovým domem. Všiml jsem si, že u nás se ještě svítí, ale na pusu od Šárky si budu muset ještě nějakou chvíli počkat. Podíval jsem se na dívku, sedící na zadním sedadle. Její oči hleděly bez mrknutí před sebe a mě ani trochu nevnímaly. Potichu jsem otevřel dveře, abych ji nepolekal a přeběhl chodník k doktorovu domu. Položil jsem palec na tlačítko zvonku na dveřích a silně zmáčkl. Nejdříve se nic nedělo, tak jsem zatlačil znovu a prst držel na černém tlačítku. Konečně se v patře rozsvítilo světlo a já z otevřeného okna zaslechl burácivý doktorův baryton.

„Kterej idiot! Je půlnoc!“

V okně se objevila holá hlava doktora Procházky.

„Ctirade, co blbneš?“ zařval, když mě poznal.

„Doktore, pojďte dolů, mám tady zraněné děvče. A neřvěte, je půlnoc, vzbudíte lidi,“ rýpl jsem si.

„Jo, už běžím.“ Slib pomáhat potřebným v něm, třebaže byl v důchodu, naštěstí zůstal.

Než se dobelhal dolů, opatrně jsem dívku odpoutal a vytáhl z auta. Nijak nereagovala, tak jsem ji popadl do náruče, nohou přibouchl dvířka a spěchal k doktorovi, který už na mě čekal. Pak jsem ji vynesl do pokojíku, kde jsem ji uložil na kanape.

Doktor z ní sňal deku a já se otočil, když ji začal jemně prohmatávat a hledal nějaká zranění.

Vyklonil jsem se z okna a viděl, že se u nás stále svítí. Doktor se dívky polohlasně vyptával, co se jí stalo, ta ale neodpovídala.

„Ctirade, pojď sem,“ řekl najednou. Odvrátil jsem se od okna a přešel k němu.

„Člověče, žádné zranění jsem nenašel, pouze modřiny na zápěstích a na kotnících, mrkni, má na nich kousky izolepy, jako by byla spoutaná.“

„A co ta krev?“ zeptal jsem se.

„Její určitě není, jak jsem říkal, nemá sebemenší poranění. Někdo ji polil krví, pravděpodobně zvířecí, ale podívej se na tohle.“

Opatrně dívku otočil a já na jejích zádech spatřil nápis: TO JE TEPRVE ZAČÁTEK!

„To už není naše starost, Ctirade,“ řekl rozhodně.

„Zavoláme policii, nejlépe rovnou Beránkovi.“

Zanedlouho zastavilo venku auto a ozval se domovní zvonek.

„K čemu jste se to zase proboha přichomejtl?“ povzdechl si poručík, když jsem mu otevřel dveře a potřásl mu rukou.

I přes ty roky, co se známe, mně stále vyká, ač jsem mu několikrát říkal, že mně klidně může tykat. On ale pravil, že kdyby mě někdy musel zatknout, a už mně to podle něj hrozilo několikrát, při nasazování pout bude lepší, když mi bude vykat.

Já se mu snažil oponovat, že jsem policii v několika případech svým důvtipem při vyšetřování pomohl, ale on se na mě podíval tím svým zvláštním způsobem, takže jsem raději zmlkl. Ale myslel jsem si své.

5

Poručík Beránek vešel do pokoje a poté, co spatřil dívku a zvláště její oči, zvážněl. Posadil se na židli vedle ní, uchopil její ruku a začal na ni mluvit.

Ani on se nedočkal odpovědí na své otázky. Vytáhl tedy z kapsy mobil a zavolal sanitku. Doktor si s ním vyměnil místo a poručík přešel ke mně a já mu vylíčil, jak jsem k ní přišel.

Když jsem skončil, tmu před domem proťaly reflektory sanitky. Mladá lékařka, která se dostavila, se od doktora Procházky dozvěděla, co se stalo. Dívku uložili na nosítka a zamířili s ní do kadaňské nemocnice, která je nejblíže.

Nabídl jsem poručíkovi, že mu ukážu, kde jsem ji našel, ale on mou pomoc odmítl, prý si místo nálezu prohlédne sám, já bych to tam určitě pohamtal. Mám radši mazat domů, on se zítra dopoledne, tedy dnes, když se podíval, kolik je hodin, u nás staví, to už snad bude vědět víc. A klidně můžu něco dobrého uvařit.

Docela rád jsem ho poslechl a slíbil mu, že se na mě může spolehnout.

Poručík se rozloučil, doktor Procházka začal zívat, tak mě slušně vyprovodil před barák, já zamkl auto a po cestě domů jsem vyndal z kapsy mobil. A sakra, dva nepřijaté hovory od Šárky. Když jsem si udělal na hranicích přestávku, napsal jsem jí, kdy asi přijedu a mám skoro dvě hodiny zpoždění, chudák holka musela mít o mě strach. Vůbec jsem pípnutí mobilu neslyšel, ale důvody jí vysvětlím.

Stále se u nás svítilo. Rychle jsem vyběhl po schodech. Šárka seděla v noční košili v kuchyni a než stačila něco říci, objal jsem ji a polibkem se snažil zavřít jí pusu.

„Ctirade, já tu sedím, mám strach, co se s tebou děje, a…,“ než stačila pokračovat, umlčel jsem ji dalším polibkem.

„Já ti to vysvětlím, lásko.“

Šárka se nadýchla a já ze sebe rychle vychrlil, co se mi přihodilo.

Policajt se v ní nezapřel.

Vyptávala se, ale já jí nic jiného, než jsem vypověděl poručíkovi, neřekl.

„Uvidíme, s čím zítra,“ podíval jsem se na hodiny, „sakra, ono už je dneska, poručík přijde,“ řekl jsem a šel se podívat na dvojčata.

Oba samozřejmě odkopaní. Ač bylo otevřené okno a půlnoc za námi, v pokojíku panovalo velké dusno. Kapičky potu pod nosíky, ale oba spokojeně oddychovali. Políbil jsem je na čelo a potichu z pokojíku odešel. Šárka už v kuchyni nebyla, tak jsem se rychle osprchoval a zamířil do ložnice.

Byla zachumlaná do prostěradla. Teď už mohla v klidu spát.

Dostala taky pusu na čelo a já se snažil rychle usnout, než nás za pár hodin ti dva probudí. Ale Šárce se v rychlosti usnutí nikdy nevyrovnám.

Hlavou se mi honily události posledních hodin a já stále myslel na to neznámé děvče.

Konečně se zadařilo a já usnul, bohužel jen na chvíli. Markéta s Martinem se začali domáhat jídla, tak začala další čtyřiadvacetihodinová směna.

Dvojčata jsou naštěstí po Šárce. Když dostanou svůj příděl mléka, ihned usnou. Doufám, že jim to ještě nějaký měsíc vydrží. Šárku jsem do postele vyhnal také a ta ani moc neprotestovala. Já spánku moc nedám, pár hodin mně vždycky stačilo, ale jak říkal doktor Procházka, ve stáří na to doplatím, zatím si to však nepřipouštím. Uvařil jsem si první dávku kávy a zašel do ateliéru, kde jsem si trochu čmáral.

Mobil se rozsvítil. Přišla zpráva od kluků, kteří se mnou v Německu vystavovali a ještě tam několik dní měli zůstat. A SMS mi takřka vyrazila dech.

Našlo se prý dost zájemců o naše vystavované věci a máme na dlouhou dobu vystaráno. Já jsem s tím ani moc nepočítal, dnešní doba umění nepřeje. U nás lidi moc peněz nemají, ale o Německu to asi neplatí.

Ještě než jsme výstavu začali instalovat, zeptal se nás galerista na ceny našich obrazů. Vždycky se najde dost zájemců o vystavovaná díla, a tak by rád věděl, jakou sumu může pod obrazy napsat. Z nás tří jsme ještě tak velkou akci v zahraničí nepodnikli ani jeden, tak jsme si řekli maximálně pět set eur za obraz a galerista se nám vysmál. Za tak směšnou cenu si nikdo nic nekoupí. Tady na Západě je to úplně jinak než u nás. Čím menší cena, tím mizivější šance prodeje. Nesmíme být příliš skromní. Majetní zákazníci, když uvidí dílo za pár šupů, mají dojem, že si autor moc nevěří. Tak jsme pod vystavovaná díla spolu s galeristou vytiskli sumy, za jaké prodáváme u nás, ale místo korun jsme dosadili eura.

A ono to vyšlo.

Asi začnu vystavovat v cizině častěji.

Ctirade, Ctirade, vrať se zpátky na zem, mírnil jsem své nadšení. Příště to může být fiasko, nikdo nic nekoupí a pojedeš domů jak spráskanej pes.

Ale radost jsem měl obrovskou a berňák bude mít ještě větší.

Po čtyřech hodinách se krmení opakovalo. Děti zase zalehly, ale Šárce se už do postele nechtělo, tak jsme se posadili na balkon a já vyprávěl zážitky z Německa. Vyrušil nás telefon, ale příjemně. Volala Lucie, že je s Bárou na cestě k nám, převezmou si naše ratolesti a vyrazí do přírody, abychom si mohli trochu odpočinout.

Zlatý holky.

A vezou krabičky s čínou.

„To mně snad dělají schválně!“ zaúpěla Šárka, která se nyní musela kvůli kojení krotit a pálivá jídla vyřadit z jídelníčku.

A tolik je milovala.

„Já ti udělám něco zdravějšího, třeba mrkev s brokolicí, co říkáš?“ uhnul jsem před její rukou.

„My to sníme vedle, abychom ti nedělali chutě,“ dodal jsem, ale když jsem viděl její obličej, už jsem nepokračoval.

„Počkej, až přestanu kojit, to se mnou nevydržíš,“ prohlásila. „Pamatuješ se…“

Jak bych mohl zapomenout. Když vloni zjistila, že je v jiném stavu, pálivá jídla konzumovala nějaký čas skoro denně a její sexualita se zvýšila takovou měrou, že jsem začal v kalendáři odškrtávat dny do porodu, neboť nebylo dne, aby po mně nevyžadovala plnění povinností.

Když uviděla můj obličej, smála se jak praštěná.

„Co je tu k smíchu?“ ozvalo se ze dveří. Lucie s Bárou.

Lucii mám z prvního manželství s Romanou, která, když byly Lucii dva roky, tragicky zahynula, a já dceru vychovával sám. Vystudovala uměleckou vysokou školu a stala se z ní architektka. Ač se v jejím životě objevilo několik chlapců, když se vrátila zpět domů, začala žít spolu s mou dvorní modelkou Bárou a já jsem se ani nesnažil jí v tom bránit. A jsem vlastně rád. Klape jim to. Pak se v Klášterci objevila Šárka, která společně s místní policií vyšetřovala složitý případ a po jeho objasnění už u nás zůstala.

A byly na mě tři.

Ještěže se nám zároveň s Markétou narodil i Martin. Čtyři by bylo už neúnosné.

Ale strašně kecám.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1

2

3

4

5