Přeložila:

LUDMILA HAVLÍKOVÁ

Winston Graham: Poldark – Běsnící příboj

Vydání první

Copyright © 1977 by Winston Graham

All rights reserved

Cover Image of Harry Richardson and Ellise Chappell: Photography Robert Viglasky © Mammoth Screen Limited 2017. All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2263. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Poldark – The Angry Tide vydaného

nakladatelstvím Pan Books, an imprint of Pan Macmillan, a division of Macmillan Publishers Limited, Londýn v roce 2008

Český překlad © 2019 Ludmila Havlíková

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1086-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1087-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Winston Graham

POLDARK

BĚSNÍCÍ PŘÍBOJ

Román z Cornwallu v letech 1798–1799

Pro Jean

KNIHA PRVNÍ

Kapitola první

I

Vál silný vítr. Po bledé odpolední obloze se honily mraky a na prašné silnici, jejíž povrch byl během poslední hodiny jízdy čím dál hrbolatější, ležela vrstva listí.

V dostavníku seděl vychrtlý muž s propadlými tvářemi, který působil ve svém oblýskaném obleku jako úředník, a jeho ještě hubenější manželka s dospívající dcerou. Spolu s nimi jeli v kočáru ještě dva další cestující – vysoký, pohledný, elegantně vypadající zachmuřený muž, jemuž chybělo ještě pár let do čtyřicítky, a o něco mladší podsaditý kněz. První měl na sobě hnědý sametový kabátec s mosaznými knoflíky, z nichž většina byla rozepnutá, a pod ním sněhobílou košili, žlutou obnošenou vestu, hnědožluté přiléhavé kalhoty a černé jezdecké boty. Kněz měl kolem krku kolárek, ale jinak působil ve svém obleku ze zeleného vzorovaného hedvábí, v hedvábném plášti, vínových punčochách a černých botách s ozdobnými přezkami spíš jako marnivý hejsek.

Hubený úředník a jeho manželka pokukovali po svých spolucestujících s posvátnou úctou, jako by stále nemohli uvěřit, že se ocitli v tak vznešené společnosti. Kočár rachotil a kodrcal po cestě plné výmolů a uvnitř teď vládlo ticho. Během jízdy však spolu oba pánové občas promluvili a manželský pár si cosi plaše šeptal, protože dobře věděl, s kým má tu čest. Vyšší muž byl kapitán Ross Poldark, který patřil k nejproslulejším osobnostem v celém hrabství, a při posledních volbách dokonce získal křeslo v Parlamentu za volební okrsek Truro. Podsaditý duchovní se jmenoval Osborne Whitworth a sloužil jako vikář u svaté Markéty a také jako dohlížející vikář v Sawlu a Grambleru na severním pobřeží.

Kapitán Poldark a kněz se spolu občas dali do řeči, ale pokaždé se zase na čas odmlčeli a ponořili se do ticha, které vůbec nepůsobilo přátelsky. Z každého jejich slova už od začátku zazníval ostrý podtón. Kapitán nastoupil do dostavníku v St. Blazey a pan Whitworth krátce po něm v St. Austellu.

„Oho, Poldarku, takže se vracíte,“ vyhrkl kněz, hned jak se ocitl uvnitř. „Asi vás těší, že se zase podíváte domů. Jak je ve Westminsteru? Co Pitt s Foxem a tak? Můj strýc tvrdí, že je to jen obyčejná žvanírna.“

„Tu jste z něj udělali vy,“ usadil ho kapitán Poldark. „A netýká se to jen Westminsteru.“

„Ha! Ano. Totéž mi říkal můj příbuzný z manželčiny strany George Warleggan v době, kdy v Londýně poslancoval. Byla to pro něj krutá rána, když jste ho připravil o křeslo. Během těch dvanácti měsíců, co tam seděl, se pěkně namlsal. A ten volební debakl mu na dost dlouho otrávil život.“

Kapitán Poldark neodpověděl. V dostavníku páchl starý prach a zkažený dech.

Pan Whitworth si neohrabaně rozepnul knoflík u těsných kalhot, které ho škrtily v pase. „Mějte na paměti, že pan Warleggan nezůstává nikomu nic dlužen. Vsadil bych se, že než se sejde rok s rokem, dá vám o sobě vědět.“

„Budu to se zájmem očekávat,“ odpověděl Poldark a podíval se svrchu na svého společníka.

„Potřebujeme každého schopného muže,“ pokračoval kněz. „Teď ještě víc než jindy, pane. Nespokojení obyvatelé, jakobínské kluby, námořní vzpoury pod rudými vlajkami, vlna bankrotů a teď ještě ke všemu ta vzpoura v Irsku. Nemáte nějaké zprávy, jestli už ji potlačili?“

„Zatím ne.“

„Ty ostudné ohavnosti, které páchají katolíci, nesmějí ujít trestu. To jejich řádění, o němž člověk slyší, si v ničem nezadá s nejhoršími výstřelky Francouzské revoluce.“

„Všichni pachatelé těchto ohavností jsou právoplatně trestáni, nebo se jim přinejmenším dostává odplaty. Člověk nikdy neví, kdo ty ukrutnosti vyvolává. Jisté je jen to, že uvádějí do pohybu nekonečný řetězec následků.“

Pan Whitworth zaletěl pohledem z okna a chvíli sledoval zelenou venkovskou krajinu, která se pohybovala za oknem nadskakujícího kočáru. „Samozřejmě vím, že ten váš pan Pitt podporuje katolickou emancipaci. Naštěstí existuje jen pramalá naděje, že parlament něco takového schválí.“

„Myslím, že máte pravdu. Ale nejsem si jistý, že je to dobře. Cožpak se všichni nemodlíme ke stejnému Bohu?“

Pan Whitworth názorně předvedl, že se umí zadívat na kapitána Poldarka stejně spatra jako předtím on na něj – jako člověk připravený zpochybnit tvrzení svého společníka, zvlášť pokud jde o téma, v němž se cítí naprosto jistý. Jejich konverzace v tomto okamžiku odumřela. Mladý kněz však nepatřil k lidem, kteří by se nechali odradit nějakými drobnými neúspěchy, a tak když kočár po chvíli asi na pět minut zastavil, aby kočí mohl za přispění svých pomocníků odtáhnout ze silnice spadlou větev, Whitworth se znovu ozval.

„Strávil jsem dva večery u Carlyonových. Znáte je?“

„Jen podle jména.“

„Tregrehan je nesmírně pohodlné a prostorné sídlo. Moji rodiče se s Carlyonovými stýkali a já v tom pokračuju. Mají skvělou kuchařku, hotový poklad.“

Kapitán Poldark se upřeně zadíval na Whitworthovo vzdouvající se břicho, ale zůstal zticha.

„Jejich jarní jehněčí – mimořádně jemné – a samozřejmě chřest a pečené telecí srdce… Ta jídla a jejich spojení představují přímo umělecké dílo. I když vlastně nevím, jestli mi ještě víc nechutnalo dušené telecí se sladkou omáčkou připravenou z jejich domácích plodů a s nádivkou vonící po šalvěji a rozmarýnu. Pořád říkám své ženě, že kouzlo nespočívá v jednotlivých přísadách, ale v jejich spojení.“

„Doufám, že je vaše žena v pořádku,“ prohodil Poldark. Tentokrát se aspoň ocitli na společné půdě.

„Je apatická. Doktor Behenna to považuje za důsledek špatné funkce sleziny. Ale těší mě, že syn je ve výborném stavu. Nikdy jsem neviděl žádné dvouleté dítě, které by bylo tak silné jako on. Vlastně mu dva roky ještě ani nejsou. Je to krásný, nádherný chlapec…“ Pan Whitworth se na sedadle protáhl. „Úplně jiný než ten ubohý, nanicovatý tvoreček, který se narodil Enysovým. Slyšel jsem, že má hubené, slaboučké tělíčko, ale příliš velkou hlavu, a celý den mu z úst tečou sliny… Ten kočár je plný blech. Mám jemnou pokožku, která blechy láká, a když mě jedna kousla naposledy, zůstala mi po ní na kůži červená skvrna velká jako guinea.“

„Měl byste vyzkoušet pudr doktora Leache, pane,“ odvážil se vstoupit do jejich hovoru mužík úřednického vzhledu. „Používá se v těch nejlepších domácnostech.“

Whitworth přejel svého hubeného spolucestujícího očima od hlavy k patě. „Jsem vám zavázán, pane. Už jsem o něm slyšel.“

Dostavník kodrcal dál.

II

Můj život se odvíjí podle neustále se opakujících vzorců, říkal si v duchu Ross.

Před mnoha lety – už jsem zapomněl před kolika – jsem jel z Bristolu skoro ve stejném dostavníku. Byl jsem ještě mladík a vracel jsem se z americké války se zraněnou nohou a s jizvou na tváři. A v dostavníku jsem měl skoro stejnou společnost – muže úřednického vzezření a jeho manželku. Tehdejší pár však s sebou vezl nemluvně, a ne dospívající dívku s obličejem plným pupínků. Také tehdy seděl v kočáru kněz – doktor Halse, nyní už stařec. Během jízdy jsme spolu chvíli hovořili a naše debata skončila ostrým sporem. Vracel jsem se ale v jiném ročním období – v říjnu. Tentokrát také leží na cestě listí, takže se zdá, jako by byl podzim, ale je zelené a ze stromů ho strhala včerejší divoká bouřka. Asi největší rozdíl však spočívá v tom, že tenkrát jsem byl chudý – což jsem si v plné míře uvědomil teprve po návratu do rodného domu – kdežto teď jsem úspěšný muž a daří se mi. Ještě větší šok jsem ale zažil ve chvíli, kdy jsem se dozvěděl, že se moje životní láska zakrátko provdá za mého bratrance. A teď mám manželku… No, ano, mám manželku.

Tehdy jsem však byl mladý a plný elánu. Teď je mi osmatřicet a mládí je pryč. A možná už ani nejsem tak odolný jako kdysi.

Mám dojem, že se celý můj život ubírá podobnými, opakujícími se cestami – jako právě nyní. Dvakrát jsem kvůli své nezkrotné, vznětlivé letoře vtrhnul do káznice a vytáhl odtud zavřené vězně – jednou v Anglii, což mi vyneslo nespravedlivě ostré útoky od příslušníků mé vlastní třídy, a jednou ve Francii, za což jsem si naopak vysloužil podobně nezaslouženou reakci – tentokrát však uznání a všeobecný obdiv. Kromě několika občasných dobrodružství jsem v životě miloval jenom dvě ženy, přičemž obě podlehly jinému muži. Otevřel jsem dva doly. Mám dvě děti. Podobně bych mohl ve svém výčtu pokračovat donekonečna.

Možná je to přirozený důsledek stárnutí, napadlo ho. Tenhle pocit, že se jeho život cyklicky opakuje. Možná má podobný dojem každý, kdo žil dostatečně dlouho. Ale když se zamyslím nad všedními, jednotvárnými životy jiných lidí, můžu vlastně mluvit o štěstí, že ten můj je tak mnohotvárný.

To je však vedlejší. Jde o to, že se člověk stává ve svých vyjádřeních čím dál tvrdší a necitlivější…

„Cože?“ vyhrkl, protože si uvědomil, že se ho Whitworth na něco zeptal. „Aha, ne, Dolní sněmovna bude zasedat ještě šest nebo sedm týdnů.“

„Takže se vracíte dřív?“

„Obchodní záležitosti,“ odpověděl Ross. „Už jsem byl pryč dost dlouho.“

„Aha, takže obchodní záležitosti.“ Rossova odpověď rozezněla jednu strunu ve Whitworthově srdci. „Mimochodem, když teď tak dobře znáte vikomta Falmoutha…“

Na chvilku se odmlčel, ale Ross jeho slova ani nepotvrdil, ani nevyvrátil.

„… když teď musíte tak dobře znát vikomta Falmoutha… protože zastupujete jeho zájmy… nebo spíš přinejmenším zájmy našeho samosprávného města… možná byste mohl využít své dobré vztahy s ním v můj prospěch. Snažím se získat místo v Luxulyanu, a ačkoliv to nespadá do jeho pravomocí, rozhodně má obrovský vliv. Kdyby třeba napsal nějaký doporučující dopis, mělo by to velkou váhu.“

„To mě mrzí, že se chystáte odstěhovat z Trura,“ poznamenal Ross suše.

„Ale ne, nechystám,“ ujistil ho Whitworth. „Luxulyanský vikář, který nedávno zemřel, tam pobýval velice zřídka. Jenom bych si rád zvýšil svůj nynější příjem, který – jak jistě chápete – stačí jen na přežívání ze dne na den a na úhradu nejnutnějších výdajů pro mou rozrůstající se rodinu. Příjmy duchovních neodpovídají nárokům, které jsou na ně kladeny. Pokud chce Boží sluha nějak vyžít, musí spravovat dvě nebo víc farností.“

„Vždyť už dvě spravujete,“ připomněl mu Ross. „Před dvěma lety jste přece získal ještě farnost v mém domovském Sawlu a Grambleru.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

KNIHA PRVNÍ

Kapitola první

I

II

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

KNIHA DRUHÁ

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

KNIHA TŘETÍ

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá