Sandra Brown

Krvavé spomienky

Ukážka z elektronickej knihy

Vydal Slovenský spisovateľ, a. s.

Miletičova 23, 821 09 Bratislava 2

E-mail: info@slovenskyspisovatel.sk

www.slovenskyspisovatel.sk

Zodpovedná redaktorka Darina Maláková

Tlač TBB, a. s., Banská Bystrica

Z anglického originálu Sandra Brown: Seeing Red,

ktorý vyšiel vo vydavateľstve Grand Central Publishing,

a division of Hachette Book Group, Inc., New York 2017,

preložila Barbora Andrezálová.

Tento príbeh je fikcia. Všetky mená, postavy, miesta a udalosti

sú výsledkom autorkinej fantázie alebo súčasťou vymysleného príbehu.

Akákoľvek podobnosť so skutočnými miestami, udalosťami

a žijúcimi či nežijúcimi osobami je náhodná.

Copyright © 2017 by Sandra Brown Management, Ltd.

All rights reserved

Translation © Barbora Andrezálová 2018

Cover Design © Barbora Baloghová 2019

Cover Photo © Shutterstock

Slovak Edition © Slovenský spisovateľ, Ltd, 2019

ISBN 978-80-220-2141-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

Prológ

„Mysleli ste si, že zomriete?“

Major nespokojne stisol pery. „Táto otázka nebola na zozname, ktorý som schválil.“

„Preto som vám ju položila, až keď vypli kamery. Teraz sme tu iba my dvaja. Pýtam sa vás to mimo záznamu. Báli ste sa o svoj život? Napadlo vám, že možno zomriete?“

„Na to nebol čas.“

Kerra Baileyová naklonila hlavu a pochybovačne si ho premerala. „To znie ako nacvičená odpoveď.“

Sedemdesiatnik sa na ňu usmial tým úsmevom, ktorým si získal srdcia celého národa. „Veď aj je.“

„Tak dobre. Budem rešpektovať, že na to nechcete odpovedať.“

Mohla to taktne preskočiť, pretože už mala, po čo prišla: prvý rozhovor akéhokoľvek druhu, ktorý Major za vyše troch rokov poskytol. Za tých pár dní, ktoré predchádzali živému vysielaniu z jeho domu, sa s ním veľmi dobre spoznala. Mali spolu niekoľko úprimných rozhovorov, pričom často zastávali rozdielne názory.

Kerra pozrela na jeleniu hlavu nad kozubovou rímsou. „Stále nerozumiem tomu, prečo ľudia vypchávajú zvieratá.“

„Divina je výborné mäso. Navyše je ekologicky nevyhnutné, aby sa veľkosť stáda držala pod kontrolou.“

„Z vedeckého hľadiska je to rozumný argument. No z osobného a ľudského pohľadu nechápem, ako môže niekto pri pohľade na také krásne zviera chladnokrvne stlačiť spúšť.“

„Tento večný spor nikto z nás nevyhrá,“ vyhlásil a ona mu rovnako tvrdohlavo odvetila: „A nikto z nás si nepripustí porážku.“

Vybuchol do smiechu, ktorý prešiel do suchého kašľa. „Máte pravdu.“ Uprel zrak na vysokú vitrínu so zbraňami, ktorá stála v kúte priestrannej miestnosti, namáhavo vstal a vybral sa k nej.

Otvoril ju a vybral jednu z pušiek. „Tamtoho jeleňa som skolil presne touto. Bol to posledný vianočný darček od mojej manželky.“ Prešiel rukou po kovovej hlavni. „Od Debrinej smrti som ju nepoužil.“

Kerru dojal ten vzácny pohľad na nežnú stránku bývalého vojaka. „Kiež by sa mohla toho rozhovoru zúčastniť aj ona.“

„Áno. Chýba mi každý jeden deň.“

„Aké to pre ňu bolo, byť vydatá za amerického hrdinu?“

„Bola z toho skutočne nadšená,“ odvetil s úškrnom a oprel pušku do kúta medzi vitrínu a stenu. „Aj preto ma každý druhý deň sekírovala, že nechávam špinavé ponožky na zemi a nedávam ich do koša na bielizeň.“

Kerra sa rozosmiala, ale vzápätí si spomenula na Majorovho syna, ktorý sa ani nesnažil skrývať svoju averziu voči otcovej sláve. Cítila povinnosť pozvať ho, aby sa zúčastnil programu a ukázal sa po otcovom boku možno aspoň v poslednom vstupe. On ju však veľmi explicitným jazykom, ktorý nedával žiadny priestor na nedorozumenia, odmietol. Chvalabohu.

Major prešiel okolo zabudovaného baru. „Z toľkého tárania som aj vysmädol. Tuším by mi padol vhod nejaký drink. Čo si dáte?“

„Ja nič, ďakujem.“ Vstala a zdvihla kabelku, ktorú si nechala na zemi vedľa stoličky. „Hneď ako sa štáb vráti, musíme vyraziť.“

Major pre ňu a jej päťčlennú produkciu objednal z miestnej reštaurácie vyprážané kurča. Priniesli mu ho domov, a keď sa všetci najedli, pustili sa do balenia filmárskeho vybavenia, čo im trvalo asi hodinu.

Keď skončili, Kerra ich poprosila, aby išli ešte natankovať dodávku na dvojhodinovú cestu späť do Dallasu. Chcela byť s Majorom aspoň pár minút osamote, aby mu mohla poriadne poďakovať.

„Major, musím vám povedať...“ začala.

Obrátil sa k nej a prerušil ju: „Už ste to povedali, Kerra. Niekoľkokrát. Nemusíte to opakovať.“

„Možnože to nepotrebujete znova počuť, ale ja to potrebujem povedať.“ Hlas mala odrazu chrapľavý, plný emócií. „Prijmite, prosím, moje najúprimnejšie poďakovanie za... nuž, za všetko. Ani nedokážem vyjadriť, ako veľmi som vám vďačná.“

„Nemáte za čo,“ odvetil jej rovnako vážnym tónom.

Usmiala sa naňho a krátko sa nadýchla. „Môžem vám občas zavolať? Navštíviť vás, keď budem zase niekde nablízku?“

„Budem veľmi rád.“

Dlho na seba mlčky hľadeli, pretože žiadne slová by v tom okamihu nedokázali vyjadriť hĺbku ich pocitov. Po chvíli Major prerušil sentimentálnu atmosféru a pošúchal si dlane. „Určite si nedáte panáka?“

„Nie, ale pred odchodom by som ešte navštívila toaletu.“ Kabát nechala na stoličke, no tašku si prevesila cez plece.

„Viete, kde ju nájdete.“

Bolo to už štvrtýkrát, čo bola uňho doma, takže to tam dobre poznala. Obývaná časť vyzerala ako miniatúrne múzeum Texasu. Na drevených podlahách boli natiahnuté hovädzie kože a na masívnom nábytku stáli bronzové sošky kov- bojov v akcii.

Vybrala sa po jednej z chodieb, ktoré vychádzali z hlavnej miestnosti, a zabočila do prvých dverí naľavo, za ktorými bola dámska toaleta. To bolo možno až príliš elegantné pomenovanie pre miestnosť, v ktorej mal dávkovač mydla tvar bý- čej hlavy.

Keď si utierala ruky, pozrela do zrkadla a pripomenula si, že by mala konečne zavolať svojej kaderníčke. Možno by pomohlo, keby jej vlasy okolo tváre trochu zosvetlila. Vtom ktosi zamykal kľučkou a vytrhol ju zo zamyslenia. „Major? Štáb sa už vrátil? Hneď som tam.“

Nikto neodpovedal, hoci vedela, že na druhej strane dverí niekto je.

Vrátila uterák na vešiak vedľa umývadla a načiahla sa po kabelku, keď vtom začula výstrel.

V mysli si okamžite vybavila, ako Major vybral jednu pušku z vitríny, ale nevrátil ju tam. Ak to robil práve teraz a ona náhodou vystrelila... Božemôj!

Priskočila k dverám a položila ruku na kľučku, no keď začula hlas, ktorý rozhodne nepatril jemu, rýchlo ju stiahla. „Tak čo poviete, aké je to byť mŕtvy?“

Kerra si zakryla ústa, aby stlmila zdesený ston. Z obývačky sa ozývali čiesi kroky. Koľko ich bolo? Jeden? Dvaja? Nedokázala to odhadnúť, pretože strach ju úplne omráčil. Za- chovala si však dostatok duchaprítomnosti aspoň na to, aby sa opatrne načiahla za vypínačom a zhasla.

So zatajeným dychom počúvala, ako kroky prešli po koberci až na parkety a potom sa, na jej nesmierne zdesenie, vybrali ďalej po chodbe. Prišli až k dverám kúpeľne a vtom stíchli.

Čo najtichšie sa odtiahla od dverí a posúvala sa okolo umývadla a záchoda kamsi dozadu do tmy, až kým nenarazila na stenu. Ani nepípla, hoci jej pery neustále opakovali to jedno nemé slovo: prosím, prosím, prosím.

Nech už bol na druhej strane dverí ktokoľvek, stisol kľučku a zistil, že je zamknuté. Vyskúšal to ešte raz a potom silno zalomcoval dverami.

To mohlo znamenať len jediné.

Odhalil ju.

Z obývačky sa náhlivo priblížili ďalšie kroky. Ozvala sa rana do dverí, akoby sa ktosi zahnal pažbou pušky.

Proti ozbrojeným útočníkom sa nemala ako brániť. Ak naozaj zastrelili Majora a dostanú sa cez tie dvere, zomrie aj ona.

Jej jedinou šancou na záchranu bol útek, a to čím skôr.

V stene za ňou bolo maličké okno, posledná nádej, že odtiaľ vyviazne živá. Nahmatala západku a odistila ju. Chytila spodný okraj okennej tabule a z celej sily sa zaprela, aby ju vysunula hore. Vôbec sa nepohla.

Prásk! Prásk! Prásk! Zámka aj celé dvere začali pod spŕškou výstrelov povoľovať.

Ticho už bolo zbytočné. Kerra sa prerývane rozvzlykala. Prosím, prosím, prosím, žiadala o pomoc nejakú silnejšiu bytosť, pretože sama sa cítila bezmocná.

Zo všetkých síl, ktoré jej ostali, sa zaprela do okna, a to odrazu povolilo. Udialo sa to celé tak náhle, až prekvapene zhíkla. Pri ďalšom zúrivom pokuse útočníkov vyvaliť dvere začali na zem s hrozivým rinčaním vypadávať kovové súčiastky.

Prehodila jednu nohu cez parapet a prehla sa na polovicu, aby sa jej podarilo prestrčiť hlavu aj plecia. Poriadne sa zaprela a vykĺzla von práve vo chvíli, keď zámka na dverách už nevydržala ten nápor.

Dopadla na plece a ostrá bolesť jej vyrazila dych. Okamžite stratila cit v celej ľavej ruke. Prevrátila sa na brucho a zaprela sa pravou. Po niekoľkých roztrasených krokoch sa jej podarilo nabrať rovnováhu a pustila sa do behu. Za chrbtom počula, ako sa dvere do kúpeľne s rachotom rozleteli.

Vtom ju ohlušil ďalší výstrel a guľka odlomila konár stromu nad jej hlavou. Bežala ďalej. Ďalšia guľka vzápätí trafila do kameňa a ostrý úlomok z neho sa jej zapichol do nohy ako šrapnel.

Koľkokrát ešte minú, kým ju konečne trafia?

Naokolo neboli žiadne lampy. Jediným svetlom bol mesačný svit. V tme síce nebola takým ľahkým terčom, ale sama videla len na pár metrov pred seba. Uháňala však nasle- po ďalej, potkýnajúc sa o kamene, pichľavé kríky a nerovnú zem.

Prosím, prosím, prosím.

A potom sa jej z ničoho nič stratila zem pod nohami. Vyletela dopredu a zúfalo sa snažila niečoho zachytiť, no všade naokolo bolo iba prázdno. Po chvíľke bezmocne dopadla na zem a nekontrolovateľne sa kotúľala ďalej.

1. kapitola

O šesť dní skôr

Trapper bol prakticky v kóme, keď ktosi zaklopal na dvere.

„Dočerta,“ zamumlal do vankúša, v ktorom mal zaborenú tvár. Keď vstane, bude ho mať celý otlačený na koži. Ak vôbec vstane. Momentálne sa nemienil ani pohnúť, dokonca ani len otvoriť oči.

Možno sa mu to klopanie len prisnilo. Možno len nejaký robotník kdesi zatĺkal klince. Alebo to bol možno ďateľ. Ale tu v meste? No a čo. Skrátka si to nebude všímať.

Asi po pätnástich sekundách blaženého ticha sa však ozvalo ďalšie klop-klop. „Je zavreté,“ zaprotestoval. „Vráťte sa neskôr.“

Ďalšie tri zaklopania však boli ešte naliehavejšie.

Zaklial, prevrátil sa na chrbát a šmaril vlhký vankúš cez pol miestnosti. Potom si predlaktím zakryl oči pred svetlom. Cez závesy prenikalo iba zopár veselých slnečných lúčov, ale aj tak mal pocit, že mu cez viečka vypália dieru do hlavy.

S jedným okom ešte vždy zavretým zložil nohy z gauča. Keď sa postavil, potkol sa o vlastné topánky. Palcom na nohe zavadil o telefón, ktorý preletel po dlážke až pod stoličku. Keby sa tak veľmi zohol, zrejme by sa už nikdy nenarovnal, a tak ho tam radšej nechal.

Aj tak mu skoro nikto nevolal.

Pritlačil si dlane na duniace spánky a s jedným okom ešte vždy zavretým sa vybral na opačný koniec kancelárie. Cestou sa snažil nevraziť do kovovej zásuvky veľkej kartotékovej skrine, čo bola z nejakého dôvodu, ktorý si teraz nevedel vybaviť, otvorená.

Cez mliečne sklo dverí zbadal siluetu, ktorá sa práve chystala opäť zaklopať.

Aby zabránil ďalšej agónii, ktorá by nevyhnutne nasledovala, odomkol a pootvoril dvere.

Za dve sekundy si ju premeral a odhadol. „Asi ste si pomýlili kancelárie. O poschodie vyššie, prvé dvere napravo od výťahu.“

Chystal sa zavrieť, keď žena prehovorila: „John Trapper?“

Doriti. Žeby zabudol na nejaké stretnutie? Poškrabal sa na temene. Ešte aj vlasy ho boleli až ku korienkom. „Koľko je hodín?“

„Štvrť na jednu.“

„A aký je deň?“

Zhlboka sa nadýchla a pomaly odvetila: „Pondelok.“

Premeral si ju pohľadom a potom jej pozrel do tváre. „Kto vlastne ste?“

„Kerra Baileyová.“

To meno mu nič nehovorilo, no na druhej strane, pred chvíľou ani nevedel, aký je deň. „Pozrite, ak je to kvôli tým parkovacím hodinám...“

„Myslíte tie pred budovou? Tie rozbité?“

„Zaplatím za ich opravu aj za všetky ďalšie škody. Nechal by som tam odkaz, ale nemal som ho na čo napísať a...“

„Nie som tu kvôli parkovacím hodinám.“

„Aha. Hmm. Máme dohodnuté stretnutie?“

„Nie.“

„Nuž, teraz sa mi to veľmi nehodí, slečna...“ Nato veľavravne stíchol.

„Baileyová.“ Povedala to rovnako netrpezlivým tónom, ako keď mu oznamovala, aký je deň.

„Áno. Slečna Baileyová. Zavolajte mi a dohodneme si stretnutie...“

„Je naozaj dôležité, aby sme sa porozprávali čo najskôr. Smiem vojsť?“ Mávla rukou na dvere, ktoré Trapper pootvoril len na pár centimetrov.

Nerád by odmietol takúto ženu, ale, dopekla, hlava sa mu išla rozletieť od bolesti. Nemal ani pozapínanú košeľu. Dúfal, že si aspoň zapol rázporok, ale ak nie, nechcel naň priťahovať pozornosť tým, že by si ho skontroloval. Z úst mu smr- delo tak, že by to určite zabilo aj slona.

Obzrel sa na neporiadok v kancelárii: sako a kravata viseli cez operadlo stoličky, topánky boli rozhodené pri pohovke, jedna čierna ponožka na opierke, druhá bohviekde a prázdna fľaša Dom Perignonu na stole vyzerala, že sa každú chvíľu s rinčaním skotúľa na zem.

Potreboval sprchu. A naozaj potreboval ísť na záchod.

Ale rovnako veľmi potreboval aj klientov a z nej priam sršalo, že nemá núdzu o peniaze. Už len tá jej kabelka tomu nasvedčovala. Bola veľká takmer ako malý kufor a mala na sebe iniciálky nejakého módneho návrhára. Aj keby hľadala toho daňového poradcu, ktorý sídlil o poschodie vyššie, bol by pod jej úroveň.

Navyše, Trapper predsa nikdy neodmietol dámu v núdzi.

Ustúpil, otvoril dvere a pokynul jej k dvom stoličkám stojacim oproti jeho pracovnému stolu. Pätou rýchlo zavrel kartotékovú skriňu a dokonca stihol dobehnúť k stolu skôr ako ona, aby hodil do koša prázdne, ale riadne zapáchajúce obaly od čínskeho jedla a posledné vydanie pánskeho časopisu Maxim. Titulnú stránku zaradil medzi svojich desať najobľúbenejších, ale ona by asi modelkinu vykúkajúcu bradavku neocenila.

Sadla si na jednu zo stoličiek a na tú druhú si položila kabelku.

Kým obišiel stôl, zapol si aspoň prostredný gombík na košeli a prebehol si rukou po brade a ústach, či sa v spánku neposlintal.

Keď si konečne sadol, všimol si, ako žena pozerá na fľašu od šampanského, ktorá popierala gravitáciu. Zobral ju zo stola a opatrne položil do koša, aby nezaštrngala. „Kamarát sa ženil.“

„Včera večer?“

„V sobotu popoludní.“

Zdvihla obočie. „Tak to musela byť riadna svadba.“

Mykol plecami a oprel sa do stoličky. „Kto ma odporučil?“

„Nikto. Našla som si adresu na vašej stránke.“

Trapper už aj zabudol, že nejakú má. Raz zaplatil jednému študentovi sedemdesiatpäť dolárov, aby mu nejakú spravil. To bolo poslednýkrát, čo sa nad takým niečím zamýšľal. Ona bola prvá, ktorá si ho našla vďaka internetu.

Vyzerala však, že by si mohla dovoliť niekoho oveľa lepšieho.

„Ospravedlňujem sa, že som prišla bez dohodnutého termínu. Dnes ráno som vám niekoľkokrát volala, ale zakaždým sa ozval odkazovač.“

Trapper pozrel smerom k stoličke, pod ktorú odkopol mobil. „Vypol som si zvonenie kvôli tej svadbe. Zrejme som si ho potom zabudol zapnúť.“ Zahmýril sa na mieste tak nenápadne, ako sa len dalo, aby si toľko netlačil na zúfalo plný mechúr, ale nepomohlo to.

„Poďme teda k veci, slečna Baileyová. Vraveli ste, že je to dôležité, no nie natoľko, aby ste si dohodli stretnutie. Čo pre vás môžem urobiť?“

„Bola by som rada, keby ste sa za mňa prihovorili u vášho otca a presvedčili ho, aby mi poskytol rozhovor.“

Skúsil by na ňu niečo ako Pardon? alebo Čo ste vraveli?, alebo Mohli by ste to zopakovať?, ibaže ona hovorila tak zreteľne, že sa zmohol len na: „To je nejaký drbnutý vtip?“

„Nie.“

„Kto vás na to nahovoril?“

„Nikto, pán Trapper.“

„Stačí Trapper, ale nezáleží na tom, ako ma voláte, pretože si už viac nemáme čo povedať.“ S tými slovami vstal a zamieril k dverám.

„Veď ste ma ani nevypočuli.“

„Ale áno. Vypočul. A teraz, ak ma ospravedlníte, musím sa ísť vymočiť a dospať opicu. Zavrite za sebou, keď odídete. Toto nie je veľmi bezpečná štvrť. Hádam vám za ten čas neukradli auto.“

S bosými nohami vyšiel na pustú chodbu a vybral sa k toaletám. Keď použil pisoár, podišiel k umývadlu a pozrel na svoj odraz v špinavom prasknutom zrkadle. Kopa hnoja bola v porovnaní s ním šuviks.

Sklonil sa ku kohútiku a začal hltavo piť. Keď konečne uhasil ten najväčší smäd, strčil pod prúd vody celú hlavu. Potom sa opäť vzpriamil, striasol vodu z vlasov a tvár si osušil papierovými utierkami. Posledným krokom k ako-tak prijateľnému vzhľadu bolo, že si cestou do kancelárie pozapínal gombíky na košeli.

Ešte stále tam bola. Veľmi ho to však neprekvapilo. Vyzerala ako ten typ, čo sa tak ľahko nevzdá.

Kým ju stihol vykázať, opäť prehovorila: „Prečo nechcete, aby Major poskytol rozhovor?“

„Ja to mám na háku, ale on to skrátka neurobí. Myslím, že to viete aj sama, inak by ste za mnou nechodili. Ja som totiž ten posledný človek na svete, ktorý by ho dokázal na niečo presvedčiť.“

„Prečo?“

Postrehol tú prefíkane nastraženú pascu a vyhol sa jej. „Nechajte ma hádať. Som vaša posledná šanca?“ Nemusela ani odpovedať, jej výraz hovoril za všetko. „Koľkokrát ste to s ním skúsili, kým ste prišli za mnou?“

„Volala som mu trinásťkrát.“

„A koľkokrát vám zavesil?“

„Trinásťkrát.“

„To je ale hajzel.“

„Asi to máte v rodine,“ zašomrala si popod nos.

Trapper sa usmial. „To je to jediné, čo máme spoločné.“ Chvíľu si ju skúmavo prezeral. „Máte u mňa bod za tú vytrvalosť. Väčšina by to vzdala po troch pokusoch. Pre koho pracujete?“

„Pre televíznu sieť O a O - Owned and Operated - v Dallase.“

„Vy ste z telky? Z Dallasu?“

„Robím reportáže o rôznych ľudských príbehoch. Občas to niektorá dotiahne aj do nedeľných Večerných správ.“

Trapper ten program poznal, ale pochyboval, že ho niekedy aj videl.

S určitosťou však vedel, že nikdy nevidel ju, dokonca ani v žiadnej lokálnej televízii. Určite by si ju pamätal. Mala hladké svetlohnedé vlasy, ktoré jej okolo tváre prechádzali do svetlejšej farby. Veľké hnedé oči zdobilo v ľavom kútiku znamienko krásy. Plné ružové pery sa tak vynímali na krémovej pokožke, že od nich nedokázal odtrhnúť oči.

Napokon sa však predsa len prinútil. „Mrzí ma to, ale musím vám povedať, že ste sem prišli zbytočne.“

„Pán Trapper...“

„Mrháte svojím časom. Major sa stiahol z verejného života už pred rokmi.“

„Viem. Presne pred tromi. A nielenže sa stiahol, on sa úplne izoloval. Prečo myslíte, že to urobil?“

„Podľa mňa ho už unavovalo o tom hovoriť.“

„A čo vy?“

„Mňa to unavovalo už dávno predtým.“

„Koľko ste mali vtedy rokov?“

„V čase toho útoku? Jedenásť. Bol som v piatej triede.“

„Musel to byť poriadny šok, že sa z vášho otca odrazu stala celebrita.“

„Ani nie.“

Chvíľu ho sledovala, potom ticho namietla: „To nie je možné. Muselo to váš život ovplyvniť rovnako dramaticky ako ten jeho.“

Prižmúril jedno oko. „Viete, ako mi toto celé pripadá? Akoby ste sa snažili robiť rozhovor so mnou. To máte však smolu, lebo ja nemienim hovoriť o sebe, svojom živote ani o Majorovi. Nikdy. A s nikým.“

Kerra siahla do obrovskej kabelky, vytiahla z nej veľkú reprodukciu nejakej fotografie, položila ju na stôl a posunula smerom k nemu.

Ani na ňu nepozrel, rovno jej ju strčil naspäť. „Už som to videl.“ Po druhý raz vstal a vybral sa k dverám. Otvoril ich a ostal tam veľavýznamne stáť s rukami v bok.

Na okamih zaváhala, potom rezignovane vzdychla, prehodila si tašku cez plece a išla za ním. „Myslím, že som si nevybrala najvhodnejší čas na návštevu.“

„To s tým nijako nesúvisí.“

„Čo keby sme sa stretli neskôr, aby ste mali dosť času na...“ Mávla naňho rukou. Musel vyzerať naozaj žalostne. „Skrátka, keď sa budete cítiť komfortnejšie. Rada by som vám predostrela, čo mám v pláne. Mohli by sme sa o tom porozprávať napríklad pri večeri.“

„Nemáme sa o čom rozprávať.“

„Platím.“

Pokrútil hlavou. „Vďaka.“

Hryzla si do líca, akoby premýšľala, akú taktiku má naňho zvoliť, aby ho presvedčila. Mala pár oplzlých nápadov, ale tak ďaleko by zrejme nezašla. A keby náhodou áno, aj tak by ju nakoniec odmietol.

Ešte raz sa rozhliadla po kancelárii a podišla k nemu. Špičkou ukazováka prešla po písmenách nalepených na mliečnom skle dverí. „Súkromný detektív.“

„Presne to tam stojí.“

„Vaším povolaním je vyšetrovať a riešiť záhady.“

Vzdychol si. To bolo kedysi. Teraz ho zamestnávali hlavne uslzené manželky, ktoré chceli dôkaz, že im muž zahýba. Ak sa mu podarilo spraviť aj fotky, dostal dvojnásobok. Rozrušení rodičia mu zase platili, aby vystopoval ich pubertiačky, ktoré zdrhli z domu, a tie našiel väčšinou v bočných uličkách, ako sa snažia vymeniť fajku za heroín.

Práca, ktorú teraz robil, rozhodne nemala nič spoločné s riešením záhad alebo s vyšetrovaním.

Pred ňou to však nepriznal. „Som taký Sherlock Holmes z Fort Worthu.“

„A máte licenciu od štátu?“

„To áno. Mám aj zbraň a náboje a všetko.“

„Aj lupu?“

Tá otázka ho zaskočila, pretože to zjavne nemyslela ako vtip. „Načo?“

Kútiky tých jej plných ružových pier sa roztiahli v tajomnom úsmeve. „Určite na to prídete.“

Siahla do malého vrecka na kabelke, hľadiac mu pritom do očí, a vytiahla vizitku. Nepodala mu ju však. Namiesto toho ju zastrčila do medzierky medzi sklenenou výplňou a dreveným rámom dverí, presne na úroveň písmen.

„Keď si to rozmyslíte, tu je moje číslo.“

To by skôr zamrzlo peklo, než by si to rozmyslel.

Vytiahol vizitku z rámu, hodil ju rovno do koša a zabuchol za ňou dvere.

Nevedel sa dočkať, kedy konečne príde domov a dospí opicu v pohodlnej posteli. Vzal z pohovky pohodenú ponožku a pustil sa do hľadania druhej.

Po niekoľkých frustrujúcich minútach a spŕške šťavnatých sprostých slov ju našiel v jednej z topánok. Obe si natiahol a vzápätí usúdil, že kým bude pokračovať, musí si dať aspirín. Došuchtal sa k stolu a otvoril hornú zásuvku v nádeji, že tam nájde zabudnutú fľaštičku s vytúženým analgetikom.

Vtom mu padol zrak na tú prekliatu fotografiu. Nedalo sa ju prehliadnuť.

Či už sa na ňu pozeral alebo sa snažil jej existenciu popierať, vždy si ju uvedomoval, toho sa nikdy nezbavil. To, čo povedal Kerre Baileyovej, bola lož. Keď pred dvadsiatimi piatimi rokmi táto snímka obletela svet, jeho život sa navždy zmenil.

Zviezol sa na stoličku a znovu na ňu uprel zrak. Hlava ho bolela, oči štípali a v ústach mal hotovú púšť. Uvedomoval si, že je to čistý masochizmus, no predsa sa za fotkou načiahol a pritiahol si ju bližšie.

Za uplynulé štvrťstoročie ju videl azda každý jeden človek na svete. Bola to jedna z tých fotografií ovenčených oceneniami, ktorá mala svoje miesto medzi tými s vojakmi vztyčujúcimi vlajku na Iwodžime, s námorníkom, ktorý na oslavách víťazstva vojny na Times Square bozkáva sestričku, s vietnamským dievčatkom, ktoré uteká pred napalmom, a s rúcajúcimi sa mrakodrapmi Svetového obchodné- ho centra.

Pred deviatym septembrom však došlo k bombovému útoku v dallaskom hoteli Pegasus. Šokoval mesto, ktoré sa ešte vždy snažilo spamätať z vraždy prezidenta Kennedyho, zničil budovu, ktorá bola pre centrum charakteristická, a zmaril stodeväťdesiatsedem životov. Takmer stovka ďalších ľudí sa pri útoku ťažko zranila.

Major Franklin Trapper vtedy vyviedol hŕstku tých, čo prežili, z tlejúcich trosiek do bezpečia.

Istý fotograf, ktorý pracoval pre jedny z dallaských novín, práve jedol za svojím stolom v redakcii, keď vybuchla prvá bomba. Rana ho úplne ohlušila, okenné tabule sa roztrieštili na márne kúsky a tlaková vlna tak otriasla celou budovou, že mu pod stolom popraskala podlaha.

On sa však nezľakol, ale ako dobre vycvičený kôň kavalérie sa rozbehol priamo v ústrety nešťastiu. Schmatol fotoaparát, zletel tri poschodia po požiarnom schodisku a šprintom si to namieril priamo k čiernemu kúdolu dymu, ktorý sa už vynímal vysoko na oblohe.

Celú tú hrôzu a chaos sa mu podarilo zachytiť ešte pred tým, ako na miesto dorazili záchranné zložky. Fotil ako o dušu a práve jedna z jeho snímok sa neskôr stala tou ikonickou. Je na nej Franklin Trapper, čerstvý vyslúžilec armády Spojených štátov, ako sa vynára zo zadymenej budovy a vedie so sebou tragickú skupinku zdrvených, zakrvavených a kašľúcich ľudí. V náručí nesie malé dieťa, z jednej strany sa ho drží nejaká žena a z druhej sa oňho opiera muž s viacnásobnou zlomeninou holennej kosti.

Fotograf, dnes už nebohý, vyhral za túto snímku Pulitzerovu cenu. Akt hrdinstva, ktorý na nej zachytil, však jemu aj fotografii zaistil večnú slávu a nesmrteľnosť.

A ako Trapper veľmi dobre vedel, taká prekliata nesmrteľnosť bola naozaj navždy.

Chvíľu trvalo, kým vyšiel najavo celý príbeh a mená ľudí na fotografii, ktorí sa dlho zotavovali v nemocnici.

No hneď ako sa to rozkríklo, Trapperova predzáhradka v okrajovej štvrti Dallasu sa stala hotovým kempom pre všetky médiá zblízka aj zďaleka. Majora - ako ho začali volať - povýšili na akýsi národný symbol statočnosti a sebaobetovania. Počas niekoľkých rokov, ktoré nasledovali po tom osudnom tisícdeväťstodeväťdesiatom druhom, mnohokrát rečnil na verejnosti. Dostalo sa mu všetkých možných ocenení a medailí a veľa ďalších nieslo jeho meno. Každý nasledujúci prezident ho vždy pozval do Bieleho domu. Zúčastňoval sa mnohých oficiálnych večerí, na ktorých predstavitelia ostatných štátov vzdávali hold jeho odvahe.

Po čase prišli ďalšie nešťastia, z ktorých vzišli noví hrdinovia. Na istý čas zatienil Majorovu slávu požiarnik, ktorý po bombovom útoku v Oklahoma City vyniesol z trosiek malé dieťa, ale po chvíli sa opäť vrátil na zoznamy všetkých televíznych šou. Jedenásty september potom opäť priniesol niečo ďalšie a Majorov náhodný statočný čin prirovnávali ku každodenným záchranným akciám mnohých neznámych hrdinov. Viac než dve desaťročia mal jeho príbeh rovnakú silu a význam.

Nuž a pred tromi rokmi sa odrazu odmlčal.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Prológ

1. kapitola