NORO ÖLVECKÝ

Nebezpečná nákaza

Ukážka z elektronickej knihy

Venujem Mirke Slivkovej za to, že sa nevzdáva a bojuje - s nepriazňou osudu aj so zákernou chorobou.

Prológ

Muž atletickej postavy oblečený celý v čiernom obratne preliezol veľkú železnú bránu, prikrčil sa k zemi a započúval sa do tmy. Všade bol pokoj, len tiché ševelenie listov v korunách okolitých stromov rastúcich za plotom vytváralo zvukovú kulisu noci.

Spokojný so svojím zistením vstal a rýchlym krokom prešiel cez trávnik k malej bielej budove, stojacej v strede oploteného pozemku.

Pri dverách sa zastavil a znova ostražito preskúmal okolie. Nepredpokladal, že by ho tu niekto o tomto čase pristihol, no opatrnosti nebolo nikdy dosť. Keď nezaregistroval nič podozrivé, pustil sa do práce.

Ponaprával si rukavice na rukách, z malého ruksaku vylovil čelovú lampu a nasadil si ju na hlavu. Potom vytiahol potrebné nástroje a úzky lúč svetla namieril na zámku dverí. Spomienka na búrlivé časy mladosti a partiu kamarátov, od ktorých sa naučil všeličo skôr než sa ich cesty rozišli, sa mu zišla aj teraz. Stačilo pár sekúnd a dvere boli otvorené.

Nečujne vkĺzol dovnútra.

Ocitol sa v neveľkej miestnosti so špinavými zamrežovanými oknami umiestnenými tesne pod stropom, prehliadka ktorej netrvala dlho. Svetlo z čelovej lampy dopadlo na starý drevený stôl s ošarpanou stoličkou, preskočilo na akési bandasky na zemi a zastavilo v kúte na kovovom zábradlí. Keď podišiel bližšie, zistil, že z dvoch strán obkolesuje štvorcový otvor v betónovej podlahe.

„Tadiaľto nie,“ odtrhol oči z rebríka vedúceho do podzemia a znova sa porozhliadol po miestnosti.

Konečne ich zbadal. Biele plastové dvere na protiľahlej stene, ktoré si pri rýchlej prehliadke interiéru nevšimol. Vykročil k nim.

Keď ich otvoril, tvár mu ovanul chladný vlhký vzduch. Uvidel sčerenú hladinu obrovskej masy vody, ktorá do podzemnej nádrže pritekala cez veľké potrubie.

„Tu je to. Musím si švihnúť,“ zašomral a z ruksaku opatrne vybral sklenú litrovú nádobu. Zodvihol ju do výšky očí a skontroloval jej obsah.

„To bude stačiť,“ uškrnul sa. Z hrdla nádoby vytiahol zátku so zábrusom, vystrel ruku nad hladinu a do tmavej hlbiny pred ním vylial zakalenú tekutinu.

Predstava, že sa každá kvapka mieša s vodou v nádrži, vyvolala na jeho tvári spokojný úsmev.

„Posielam vám pozdrav,“ zachechtal sa škodoradostne.

Potom sklenú nádobu vrátil do ruksaku a urýchlene sa pobral k dverám. Hoci sa tu nezdržal viac ako bolo potrebné, veľmi dobre vedel, že v inej budove v meste už zaznamenali jeho násilné vniknutie. Ak sa chcel vyhnúť veľkým nepríjemnostiam, bol najvyšší čas zmiznúť.

O niekoľko sekúnd už znova preliezal veľkú bránu. Popravil si ruksak na chrbte a rozbehol sa k lesu, z ktorého prednedávnom vyšiel. Chcel sa čo najskôr vyhnúť štrkom vysypanej ceste stúpajúcej do kopca až k vodojemu, odkiaľ mu hrozilo najväčšie nebezpečenstvo.

Vošiel medzi stromy a ďalej pokračoval po lesnom chodníku, ktorý ho zaviedol na miesto, kde si nechal auto. Nadšený z dobre vykonanej práce si vôbec nevšimol pár očí, ktoré ho pozorne sledovali, až kým nezmizol z dohľadu.

1. kapitola

Všade vôkol bola tma, no nevadilo jej to. Pohybovala sa sem a tam, pokiaľ jej to steny skleného väzenia dovolili a hľadala únikovú cestu. Nebola tu však sama. Stretávala čoraz viac svojich súkmeňovcov a robila to, čo ostatní. Z času na čas sa jej telo začalo predlžovať a narástlo na dvojnásobnú veľkosť. Potom sa rozdelilo na dve rovnaké polovice a každá z nich plávala ďalej ako samostatná bunka.

Vtom sa objavil lúč svetla a odhalil tajomstvo zakalenej tekutiny. Boli ich tu tisíce a stále pribúdali.

Zrazu sa hladina nebezpečne naklonila a prúd ju strhol so sebou nevedno kam. Chvíľu letela vzduchom a dopadla do veľkej masy studenej vody. Ponorila sa do hĺbky a nechala sa voľne unášať. Konečne bola slobodná, konečne mala dostatok priestoru na plávanie.

Predsa len sa tam vyskytlo niečo, čo ju vydesilo. Znova stretávala svojich. Boli však mŕtvi alebo umierali.

Netušila, že príčinou sú molekuly chlóru, ktoré s molekulami vody vytvorili nestálu kyselinu uvoľňujúcu kyslík. Bol to práve kyslík, ktorý napádal jej blízkych a nemilosrdne ich likvidoval.

Pochopila, že musí zmiznúť. Okamžite.

Zapla na plné obrátky svoje motory a jej bičíky ju poháňali preč.

Ani nezbadala, kedy opustila veľkú nádrž. Všimla si to, až keď sa jej životný priestor náhle zúžil. Ďalej plávala dlhými tmavými tunelmi, míňala križovatky, na ktorých sa rozvetvovali na ďalšie strany a viedli ktoviekam.

Zrazu sa prúd vody neočakávane zrýchlil. Mohutná sila ju strhla a unášala preč. Znova sa ocitla v malom priestore ohraničenom sklenými stenami. Spolu s ňou ešte zopár ďalších súkmeňovcov. Chvíľu trvalo, kým sa kolotoč zastavil a hladina sa upokojila.

Nie však nadlho.

Jej sklené väzenie sa prudko zodvihlo do výšky a nebezpečne sa naklonilo. Nedobrovoľnému presunu sa už nedalo zabrániť.

Baktérie Escherichia coli sa rútili do neznáma...

„Anjelik, nepi tak hltavo. Dávaj si pozor, aby si sa neoblial. A skôr než sa pôjdeš hrať, pohárik polož na stôl,“ napomenula Dana Strmeňová svojho štvorročného syna Filipa, keď mu zo skleného džbánu naliala osviežujúci nápoj a videla, ako mu chutí. Urobila ho hneď ráno z pomarančového sirupu, ktorý doplnila vodou z vodovodu.

Filip s hlasným sŕkaním vycedil z pohára poslednú kvapku a poslušne ho položil na kuchynský stôl.

„Idem sa hlať,“ usmial sa na mamu so žltými fúzikmi pod nosom a vybehol na terasu domu.

Nestihla za ním ani zakričať, aby si utrel ústa, a už bol preč. Cez kuchynské okno ho zazrela, ako po betónových schodíkoch zbehol do záhrady a cez udržiavaný trávnik zamieril rovno k pieskovisku.

Dnes sa zobudil neobvykle skoro a už sa jej ho ničím nepodarilo udržať v posteli. Len čo otvoril oči, básnil iba o hradoch z piesku, ktoré ešte včera staval na pláži v Turecku. Nečudo, že si svoje majstrovstvo chcel vyskúšať aj doma v záhrade vo svojom malom drevenom pieskovisku.

Dane skoré vstávanie prišlo vhod. Po návrate z dovolenky na ňu čakala v kúpeľni veľká kopa špinavého šatstva, ktorú ešte včera vybalila z kufrov. Pustila sa do nej hneď po raňajkách, keď umyla a odpratala riad. Vložila prvú dávku do bubna, do zásobníka nasypala prací prášok a pridala aviváž. Nastavila požadovaný program, otvorila prívod vody a stlačila hlavný vypínač. Pračka však iba čudne zahučala.

Čo sa deje? Je pokazená? Nič viac by mi k šťastiu nechýbalo, preblesklo jej hlavou.

Vtom jej to došlo. Do pračky nepritekala žiadna voda. Rovnaký zvuk zvykla vydávať vtedy, keď občas zabudla otvoriť ventil na prívode vody. Tentoraz si však bola istá, že to urobila.

Rýchlo pračku vypla, aby nezhorel motor. Hoci to tentoraz nebola jej vina, manžela by tým určite nepotešila.

Ako to je možné? Veď ešte pred chvíľou som umývala riad. Vtedy ešte tiekla, hútala s prekvapeným výrazom v tvári.

Keď však otvorila vodovodný kohútik nad umývadlom a namiesto prúdu vody z neho s chrčaním vypadlo iba niekoľko kvapiek vody, pochopila, že problém bude niekde inde.

„No paráda. Ako teraz operiem všetky veci?“ zlostila sa, keď vychádzala z kúpeľne. Dúfala, že odstávka vody nebude trvať dlho a posledný voľný deň pred nástupom do práce prebehne podľa pôvodných plánov.

Keď vyšla do záhrady za Filipom, zastihla ho uprostred tvorivej činnosti, výsledkom ktorej boli jeho prvé pieskové výtvory na drevenej obrube pieskoviska. Zbadal ju a na tvári sa mu objavil radostný úsmev.

„Maminka, pozli, aký koláčik som ulobil.“

Dana si vzdychla. Písmenko „r“ mu ešte nešlo. Už niekoľko mesiacov chodili k logopedičke, no Filip nie a nie ukladať svoj jazyk na správne miesto. Snažila sa ho primäť k tomu, aby cvičili aj doma, no nie vždy sa jej to podarilo. Preto to skúšala formou hry.

„Krásny koláčik si urobil. Si šikovný. Filipko, opakuj po mne. Tdtdtdtd... tdntdntdn. Povedz, tdáva, tdičko, Tdenčín.“

„Telaz sa mi nechce. Chcem lobiť koláčiky,“ nesúhlasne pokrútil hlavou.

Danine myšlienky sa zatúlali späť na dovolenku. Na pláži v Turecku urobili stovky pieskových koláčikov a hradov, a keď ich morské vlny zbúrali, urobili ďalšie a ďalšie.

Bolo tam super. Ubytovanie, počasie aj strava. Všetko bez jediného problému. Potom človek príde domov do Brezovian a hneď sa nejaký musí vyskytnúť, čertila sa v duchu, keď jej znova prišla na um patália s vodou a vrátila ju z predstáv do reality.

Pozrela sa na Filipa, ktorý práve dokončil ďalší koláč z piesku a očami ju nenápadne kontroloval, či sa na neho hnevá za to, že nechcel cvičiť písmenká. Nevedela sa naňho hnevať. Dokonca z nej pohľad na syna vyhnal aj všetku zlosť, ktorá do nej vstúpila v kúpeľni pri neúspešnom pokuse oprať. Čupla si k nemu, aby mu pomohla s pieskovými koláčikmi.

„Maminka, keď budem ešte smädný, môžem si dať tej žltej vodičky? Veľmi mi chutila,“ obrátil k nej svoje veľké modré oči.

„Samozrejme, zlatko, máme ešte skoro plný džbán.“

Bola rada, že vďaka skorému vstávaniu stihla napustiť aspoň toľko vody. Aspoň na pitie pre Filipa.

2. kapitola

Biela budova vodojemu v Brezovanoch, stojaca vysoko na kopci nad obcou, pútala pozornosť už z diaľky.

Martin Rudavský ju zahliadol, len čo zišli z asfaltky a pokračovali po štrkom vysypanej ceste, ktorá sa ťahala až k vodojemu. Sedel na mieste spolujazdca v modrom Nissane Navara s logom vodárenskej spoločnosti na dverách a sledoval zelený pás lesa, tiahnuci sa až k obzoru. Šofér čosi hundral o zlej ceste, no nevšímal si ho. Ničím si nenechal pokaziť nádherné letné slnečné ráno, ktoré po víkende plnom búrok a lokálnych záplav a po nemastnom-neslanom zamračenom pondelku a utorku určite potešilo každého. A hoci ho do vodojemu v Brezovanoch privádzali dôležité pracovné úlohy, ktoré mu cestou sem zamestnávali myseľ, aspoň chvíľu si chcel vychutnať pohľad na sýtozelenú farbu lesov.

„Už sme tu. Nespi,“ drgla doňho kolegyňa Adriana Matušíková, ktorá sedela za ním na zadnom sedadle.

„Nespím. Len snívam s otvorenými očami,“ odvetil bez toho, aby sa obzrel.

„V pracovnej dobe?“ podpichla ho znova.

Martin odtrhol zrak od prírodných krás a vrhol prísny pohľad na mladšiu kolegyňu, ktorá len nedávno oslávila tridsiatku.

„Čo zapáraš? Relaxujem, aby som potom mohol podať maximálny pracovný výkon.“

„To je strašné. Muži nad štyridsať sú hotová pohroma. Ešte nič neurobia a už oddychujú,“ zachichotala sa Adriana.

Poznala Martinov zmysel pre humor, takže ju hraná prísnosť v jeho tvári vôbec nezmiatla. Prekáračky a podpichovanie boli ich obvyklým spôsobom komunikácie a počas čosi vyše dvoch rokov, odkedy spolu pracovali v mikrobiologickom laboratóriu vodárenskej spoločnosti, sa medzi nimi vytvoril pekný kolegiálny a priateľský vzťah. Neprekážal im v tom ani pätnásťročný vekový rozdiel.

Skôr než Martin stihol zareagovať na jej poznámku, zamiešal sa do ich rozhovoru šofér.

„Sme na mieste. Kam to však pichnem? Je tu neobvykle rušno,“ nervózne zabručal, keď pred sebou uvidel dve pohotovostné vozidlá vodární a dve policajné autá. Stáli tesne pri veľkej modrej bráne, ktorou sa vchádzalo do oploteného areálu vodojemu a trocha im zavadzali.

„Neboj sa, Paľo. Ty to zvládneš. Môžeš to potiahnuť aj o kus ďalej,“ chlácholil ho Martin.

Šoférova nervozita mu tentoraz neprekážala. Všetci boli napätí. Mali na to dostatočný dôvod. Všetko sa začalo nadránom, keď poplašné zariadenie vo vodojeme v Brezovanoch signalizovalo službukonajúcemu pracovníkovi na dispečingu narušenie objektu. Posádka vyslaného pohotovostného vozidla vlámanie naozaj potvrdila a túto skutočnosť vzápätí nahlásili na polícii.

Do laboratória zavolal samotný riaditeľ. Prikázal vykonať kontrolný odber pitnej vody z vodojemu a následné rozbory. Pitná voda musela byť zdravotne bezpečná a musela spĺňať všetky požiadavky stanovené platnou legislatívou, preto po narušení vodojemu bolo nutné skontrolovať, či je v poriadku.

Šoférovi sa napokon predsa len podarilo nájsť vhodné miesto na parkovanie. Len čo vystúpili z auta a pozdravili kolegov z pohotovostných vozidiel, siahol do náprsného vrecka košele a vytiahol škatuľku cigariet. Žltými končekmi prstov z nej vybral cigaretu, vložil si ju do úst a pokúšal sa ju zapáliť lacným zapaľovačom.

„Paľo, Paľo, ty sa raz prefajčíš až na druhý svet,“ napomenul ho Martin.

„Nemaj strach. Len tak ľahko ma zubatá nedostane. A fajčím, len keď som nervózny,“ zamumlal šofér s cigaretou v ústach, ktorej žiariaci koniec naznačoval, že sa mu ju už podarilo zapáliť.

Očividne pokojnejší po prvých dávkach nikotínu, vdýchnutých do pľúc, otvoril dvere chladiarenskej nadstavby auta a vybral z nej prenosné chladničky so vzorkovnicami. Jeho úlohou bolo dopraviť kolegov na všetky odberné miesta a následne späť do vodární do laboratória. Tým sa jeho povinnosti končili.

Martinov zrak zablúdil dolu na Brezovany. Odtiaľto z kopca ich mal ako na dlani. Prevažne červené strechy domov sa striedali so záhradami či úzkymi pásmi polí, tiahnucimi sa až pod les a slnkom zaliate južné svahy boli pokryté viničom. V strede obce sa majestátne týčila veža kostola.

„Vraj v ňom majú nový zvon. Šéf nám o ňom minule rozprával,“ poznamenal, cloniac si rukou oči, aby dovidel čo najďalej. „Ozaj, ktorý dom je jeho?“

„Tamten, s tou novou červenou strechou. Nedávno ju menili,“ vystrel šofér ruku a Martin upriamil svoj pohľad tým smerom.

„Chlapci, kde to viazne?“ ozvala sa Adriana od auta. „S takouto pracovnou morálkou tu budeme do večera. A vraj sú baby ukecanejšie. Hádam si nemyslíte, že to všetko ponesiem sama. Navyše veľmi dobre viete, aké dôležité sú tieto vzorky.“

„Už idem. Potreboval som si len trocha ponaťahovať chrbát,“ odvetil Martin a vykročil jej na pomoc.

O chvíľu už obaja, oblečení v bielom pracovnom oblečení, vstupovali cez pootvorenú železnú bránu na neveľký trávnatý pozemok, obkolesený pletivom s ostnatým drôtom. Smerovali k bielej budove, pod ktorou sa ukrýval podzemný vodojem, slúžiaci na akumuláciu dostatku pitnej vody a zabezpečenie potrebného tlaku vo vodovodnej sieti.

Adriana kráčala ako prvá. Martinovi, ktorý šiel za ňou a v oboch rukách niesol prenosné chladničky, sa naskytol vábivý pohľad na jej pekne tvarovaný zadok a dokonalú postavu. Bola ten typ ženy, za ktorou sa obzrel každý muž. Mladá, krásna, vysoká, štíhla, atraktívna, zaoblená na tých správnych miestach. Dlhé, uhľovo čierne vlasy jej padali na chrbát a jej oči mali takú nádhernú modrú farbu, akú dosiaľ ešte nevidel. Páčila sa mu, no ich vzťah nikdy neprekročil hranice priateľstva.

Adriana nemala šťastie na mužov. Jej nádejný niekoľkoročný vzťah stroskotal pred rokom, keď milovaného partnera našla v posteli so svojou kamarátkou v tom najlepšom. Vyhodila ich oboch a vzápätí leteli na ulicu všetky jeho veci. Vyhodila ho z domu aj zo svojho života. Nereagovala ani na jeho telefonáty a esemesky, v ktorých jej vyznával lásku a prosil o odpustenie. Chvíľu trvalo, kým ho vyhodila aj zo svojho srdca.

„Už v živote nechcem žiadneho chlapa. Všetci ste rovnaké svine. Už nikdy viac. Ani jeden za to nestojí,“ zaprisahávala sa v období čerstvo po rozchode. Martin chápal jej obrovské sklamanie a mlčky prijal zaradenie do jedného vreca s ostatnými „sviniarmi.“

Obdobia spravodlivého hnevu, keď chrlila oheň ako dračica, sa striedali s obdobiami, keď sa potrebovala vyplakať. Vtedy ju zvykol objať, utešovať a dokonca si nechal zmáčať tričko jej slzami, otcovsky ju hladkajúc po vlasoch.

V posledných týždňoch sa mu zdala akási iná. Veselšia, živšia, upravenejšia. Už od rána zvykla poletovať po laboratóriu ako lastovička a rozdávať dobrú náladu. Náhla zmena k lepšiemu mohla znamenať jedno jediné. Že sa v jej živote objavil muž, ktorému sa predsa len podarilo prekonať jej múr nedôvery a presvedčiť ju o svojich čestných úmysloch. Zaumienil si, že ju pri najbližšej príležitosti trocha vyspovedá.

„Dobrý deň sa praje. Kamže kam?“

Pozdrav vytrhol Martina z myšlienok. Vo dverách budovy vodojemu sa objavili dvaja mladí policajti v uniformách a zahatali im cestu. Za nimi si všimol ďalších dvoch mužov v civile.

„Dobrý,“ pozdravila Adriana veselo.

„Dobrý deň prajeme,“ ozval sa aj Martin. „Musíme odobrať vzorky vody na rozbor.“

„Nie tak zhurta, mladý pán. Nemôžeme vás tam vpustiť. Je to miesto činu, ktoré naši technici musia najprv zdokumentovať,“ ujal sa slova jeden z policajtov. Ten dôležitejší. Druhý bol ticho a vyzliekal Adrianu pohľadom.

„Ja vám to neberiem. Nech sa páči, dokumentujte. No aj my máme svoje povinnosti, ktoré sú rovnako dôležité. Dodávka pitnej vody obyvateľom a jej kontrola k nim rozhodne patria, nemyslíte?“ riekol Martin pokojným hlasom, hoci by holobriadka, ktorý sa tváril dôležito ako majster sveta, najradšej vyškolil ráznejšie.

Policajt sa naňho uprene zadíval, rozmýšľajúc o tom, či ho práve vyrieknuté slová mohli uraziť alebo nie. A keď sa už chystal vysúkať zo seba niečo zmysluplné a určite nemenej dôležité, vo dverách sa objavili muži v civile.

„Tu sme skončili. Majte sa,“ sucho skonštatovali a pobrali sa preč.

„Tak môžeme?“ nesmelo pípla Adriana.

Policajti v uniforme iba nemo prikývli a odstúpili z dverí.

Martin s Adrianou vošli do budovy a poobzerali sa po miestnosti. Okrem vylomenej zámky na dverách si nevšimli žiadne iné stopy po neželanej návšteve. Ich kroky viedli priamo k ventilom na potrubí, z ktorých bežne odoberali vzorky vody.

Martin položil prenosné chladničky na betónovú podlahu a začal z nich postupne vyberať sklené vzorkovnice. Adriana sa znova rozhliadla po miestnosti, tentoraz s oveľa väčšími obavami, ako keď do nej vchádzala. Zo stien a kútov na ňu hľadeli oči, ktoré patrili nenávideným pavúkom Mala z nich priam panický strach a predstava, že by sa s niektorým osemnohým fešákom stretla zoči-voči jej naháňala hrôzu.

Martin zaregistroval jej úzkosť.

„Neboj sa. Nezožerú ťa. Len si ťa obzerajú,“ zahlásil so smiechom.

„Somár,“ capla ho rukou po chrbte. „Teba zožerú. Nevieš, že pri niektorých druhoch pavúkov samička po párení zje svojho partnera?“

„Ja sa tu nejdem páriť. Alebo ty vieš o niečom, o čom ja nie a zabudla si mi to povedať?“ smial sa Martin na plné ústa, čím donútil aj Adrianu k zvonivému chichotu. Smiech bola najlepšia zbraň na strach.

„Stačilo sexu. Poďme robiť,“ zahlásila pobavene, no pre istotu ešte raz skontrolovala okolie.

Pustili sa do práce. Do jednotlivých vzorkovníc postupne naberali vzorky vody na chemické aj mikrobiologické rozbory.

Zakrátko boli všetky vzorkovnice plné. Opatrne ich vložili späť do prenosných chladničiek, ešte raz sa poobzerali po nevľúdnej a chladnej miestnosti a spokojní so svojou prácou vyšli von na slnko.

Kráčajúc k autu Martin rozmýšľal o tom, aký dôvod mal neznámy páchateľ na to, aby sa vlámal do vodojemu. Nič rozumné mu však nenapadlo. Občas sa síce vyskytli návštevy vandalov, ktorí sa potrebovali umelecky realizovať a sprejom postriekali biele steny budov svojimi výtvormi. Alebo sa neželané návštevy týkali „záslužnej“ činnosti - zberu druhotných surovín a terčom záujmu sa stávali železné brány alebo kusy oplotenia. Tentoraz sa však zdalo, že nič nechýba.

„Môžeme ísť, Paľko. Ešte dnes tie vzorky musíme spracovať,“ oznámila Adriana šoférovi, keď naložili prenosné chladničky do chladiarenskej nadstavby auta a usadili sa na svojich miestach.

„Dofajčím, dušička,“ žmurkol na ňu šofér, ktorý postával vedľa auta a zhováral sa s kolegami z pohotovostného vozidla. Ešte raz si potiahol z cigarety, potom zahodil ohorok na zem a špičkou topánky zahasil ďalší klinec do rakvy.

„Tak teda poďme,“ zvolal odhodlane, keď si sadal za volant.

Všetky vzorky bolo potrebné čo najskôr dopraviť do laboratória, kde na ne čakali ďalší pracovníci, aby analýzami zistili, či je voda aj po narušení vodojemu neznámym páchateľom pitná.

V ten deň ešte nikto z nich netušil, že analýzami sa to neskončí, že je to len začiatok niečoho, o čom sa im nesnívalo ani v najdivokejších snoch.

Výsledky fyzikálnych a chemických rozborov, vykonaných ešte v ten deň, neukázali žiadne zmeny v kvalite pitnej vody a napätie trocha povolilo. Čakalo sa na výsledky z mikrobiológie.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Prológ

1. kapitola

2. kapitola