Chernobyl: The History of a Nuclear Catastrophe

Copyright © Serhii Plokhy, 2018

Translation © Petr Kovařík, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-514-1

Věnováno dětem jaderného věku

PŘEDMLUVA

Na výletě do Černobylu, na ukrajinské mapě označeného jako „Čornobyl“, je nás osm. Kromě mě jsou tu tři studenti přírodních věd a techniky z Hongkongu, kteří cestují po Rusku a východní Evropě. Pak, soudě podle přízvuku, jsou zde čtyři Britové – tři muži a jedna žena, je jim mezi dvaceti a třiceti. Brzy se dovím, že muži jsou skutečně Britové, zatímco žena, která se jmenuje Amanda, je hrdá Irka. Vycházejí spolu celkem dobře.

Několik týdnů předtím, když se Amanda zeptala svého britského manžela Stuarta, co by chtěl dělat o příštích prázdninách, odpověděl, že chce jet do Černobylu. A tak přijeli, v doprovodu Stuartova bratra a jednoho rodinného přítele. Inspiraci k výletu jim poskytly dvě počítačové hry. Hororová střílečka S. T. A. L. K. E. R: Stín Černobylu se odehrává v zakázané zóně Černobylu po fiktivní druhé jaderné explozi. Ve hře Call of Duty: Modern Warfare jde hlavní postava, kapitán Jon Price, do opuštěného města Pripjati, aby zde zajal vůdce ruských ultranacionalistů. Stuart a jeho tým se rozhodli, že si místo prohlédnou na vlastní oči.

Víťa, naše upovídaná ukrajinská průvodkyně, nás nejprve zaveze do třicetikilometrového zakázaného pásma a pak do ještě omezenějšího desetikilometrového – dva okruhy, jeden uvnitř druhého, s bývalou jadernou elektrárnou uprostřed a poloměrem 30 kilometrů a 10 kilometrů. Vidíme sovětský radar nazvaný Duga neboli Oblouk, vybudovaný v reakci na Strategickou obrannou iniciativu „Hvězdné války“ Ronalda Reagana – podle dnešních standardů se jedná o systém se zastaralou technologií. Byl navržen tak, aby odhalil možný jaderný útok z východního pobřeží Spojených států. Odtud pokračujeme do města Černobylu a jeho jaderné elektrárny a do sousedního města Pripjati, města duchů, kde kdysi žilo téměř 50 000 dělníků – pracovníci a obsluha zničené elektrárny. Víťa nám rozdává dozimetry – měřiče záření, které pípají, když úroveň překročí stanovenou normu. V některých oblastech, včetně těch blízko poškozeného reaktoru, pípají nepřetržitě. Víťa pak dozimetry odnese a vypne je, stejně jako to udělali sovětští dělníci, kteří byli vysláni k řešení důsledků katastrofy v roce 1986. Museli dělat svou práci, a dozimetry ukazovaly nepřijatelné úrovně záření. Víťa má také svou práci. Říká nám, že za celý den v zóně dostaneme stejnou dávku záření jako cestující v letadle za hodinu. Věříme jí, že úroveň radiace není nijak šílená.

Výbuch v Černobylu uvolnil do atmosféry celkem 50 milionů jednotek curie radiace, což je ekvivalent 500 hirošimských bomb. K tomuto katastrofálnímu spadu stačil únik méně než 5 procent jaderného paliva reaktoru. Původně obsahoval přes 120 kilogramů obohaceného uranu, který by dokázal znečistit a zdevastovat většinu evropského území. A pokud by byly výbuchem prvního reaktoru poškozeny i ostatní tři bloky elektrárny v Černobylu, pak by na planetě nepřežil téměř žádný živý organismus. V týdnech po nehodě vědci a inženýři netušili, zda exploze černobylského radioaktivního vulkánu nebude následována dalšími, ještě ničivějšími. Nestalo se, ale škody způsobené prvním výbuchem budou přetrvávat po staletí. Poločas rozpadu plutonia-239, které při výbuchu v Černobylu uniklo – a větrem se dostalo až do Švédska – je 24 000 let.

Pripjať je někdy označována za moderní Pompeje. Mezi těmito dvěma městy jsou jasné paralely, ale existují i odlišnosti – a to i proto, že ukrajinské město, jeho stěny, stropy a někdy dokonce i okna jsou stále v podstatě neporušené. Nebyl to žár ani magma sopky, co zde ukončilo život, ale neviditelné částice záření, které vyhnaly obyvatele, ale ušetřily většinu vegetace, což dovolilo divokým zvířatům vrátit se a osídlit prostor, který byl vybudován a obýván lidmi. V ulicích města najdeme četné známky dávno zmizelé komunistické minulosti. Slogany komunistické éry jsou stále na svém místě a uvnitř opuštěného kina se nachází portrét komunistického vůdce. Víťa, naše průvodkyně, říká, že už si nikdo nepamatuje, kdo na malbě je, ale já jsem jednu známou tvář z doby, kdy jsem na Ukrajině působil jako mladý vysokoškolský profesor, poznal. Jedná se o Viktora Čebrikova, šéfa KGB v letech 1982 až 1988. Malba jako zázrakem přežila posledních třicet let nepoškozená, s výjimkou malého otvoru poblíž Čebrikovova nosu. Jinak se malbě nic nestalo. Jdeme dál.

Připadá mi divné, že Víťa, jinak skvělá průvodkyně, Čebrikova nepoznává. Zdá se také, že si nedokáže vysvětlit nápisy „maso“, „mléko“ a „sýr“ visící ze stropu bývalého opuštěného supermarketu ze sovětské éry. „Jak je to možné,“ ptá se, „všude se píše, že v Sovětském svazu bylo téměř všeho nedostatek?“ Vysvětluji, že Pripjať byla kvůli jaderné elektrárně v mnoha ohledech privilegovaným místem a že dělníci byli lépe zásobováni zemědělskými produkty a spotřebním zbožím než běžné obyvatelstvo. Krom toho skutečnost, že zde byly nápisy „maso“ nebo „sýr“, neznamenala, že tyto produkty byly skutečně na pultech. Byl to konec konců Sovětský svaz, kde propast mezi obrazem vytvářeným vládní propagandou a realitou překlenovaly pouze vtipy. Jeden jí vyprávím: „Pokud chcete naplnit lednici jídlem, zapojte ji do zásuvky pro rozhlas po drátě.“ Rozhlas vyprávěl příběh o stále se zlepšující životní úrovni; prázdná lednička měla svůj vlastní příběh.

BĚHEM CESTY do Pripjati jsem se rozhodl, že musím povyprávět celou černobylskou ságu: a to kvůli těm, kteří zde v té době nebyli, ale rádi by se dověděli a pochopili, co se té osudové noci 26. dubna 1986 a v následujících dnech, měsících a letech stalo. Navzdory počátečním snahám sovětské vlády katastrofu v Černobylu ututlat a omezit její důsledky o ní v Sovětském svazu i na Západě brzy všichni věděli a veřejnost jí věnovala velkou pozornost, počínaje novinovými zprávami podávanými v prvních dnech po výbuchu a konče dokumentárními i hranými filmy, literaturou faktu i romány. Ačkoliv klíčem k pochopení příčin, důsledků a ponaučení z této katastrofy je uvedení do historického kontextu a interpretace, zabývalo se tímto tématem dosud jen málo historiků.

Tato kniha je historickým dílem – ve skutečnosti je to první úplná historie černobylské katastrofy od výbuchu reaktoru až po uzavření továrny v prosinci 2000 a závěrečnou fázi dokončení nového sarkofágu poškozeného reaktoru v květnu 2018. Když jsem se pustil do výzkumu historie Černobylu, nesmírně mi pomohlo nedávné otevření rozsáhlých archivních fondů zabývajících se katastrofou. Řada vládních archivů se otevřela mnohem více než dosud, což usnadnilo studium dokumentů vydaných komunistickou stranou a vládními agenturami v době katastrofy a po ní. Majdanské povstání a Revoluce důstojnosti v roce 2014 na Ukrajině rovněž přispěly k této archivní revoluci, která umožnila bezprecedentní přístup k dříve uzavřeným svazkům KGB.

Tuto knihu jsem psal jako historik i jako dobový svědek událostí. V době výbuchu jsem žil na Ukrajině, méně než 500 kilometrů po proudu Dněpru od poškozeného reaktoru. Moje rodina ani já jsme nebyli katastrofou přímo zasaženi. Ale o několik let později mi lékaři v Kanadě, kde jsem tehdy působil jako hostující profesor, oznámili, že jsem v určité době trpěl zánětem štítné žlázy, což je znepokojujícím dokladem radiační expozice. Má žena i děti byly naštěstí v pořádku. Ale záření působí nepředvídatelně: jeden můj bývalý spolužák byl do Černobylu poslán několik dní po nehodě jako policista; dodnes tráví každoročně nejméně měsíc v nemocnici. Jiný univerzitní kolega, který strávil nějakou dobu po výbuchu v elektrárně, se zdá být v pořádku – dnes učí ve Spojených státech sovětské dějiny. Rozhovory s nimi a s ostatními účastníky událostí a vzpomínky na katastrofu mi pomohly znovu si vybavit myšlenky a motivy těch, kteří obětovali zdraví nebo dokonce životy, aby důsledky roztavení reaktoru v Černobylu minimalizovali.

Čím dál se dostáváme v čase od katastrofy, tím více nám připadá jako pouhý mýtus – a tím obtížnější je pochopit její skutečné důvody a důsledky. Tím, že katastrofu popisuji v historickém kontextu, se snažím nejhorší jaderné nehodě v dějinách lépe porozumět. Využití nově dostupných archiválií a nedávno publikovaných vládních dokumentů, stejně jako rozhovory s očitými svědky a dalšími spisovateli, jako jsou Světlana Alexejevičová a Jurij Ščerbak, mi umožnilo vykreslit katastrofu a její politické, sociální i kulturní dopady. Ve vyprávění se pohybuji mezi velínem poškozeného reaktoru a opuštěnými vesnicemi zakázané zóny a kancelářemi mocných v Kyjevě, v Moskvě a ve Washingtonu. Umístění havárie v Černobylu do kontextu mezinárodních dějin umožňuje dobrat se poučení globálního významu.

Černobyl jako historie je příběhem technologické katastrofy, která pomohla pohřbít nejen sovětský jaderný průmysl, ale i systém jako celek. Nehoda znamenala začátek konce Sovětského svazu: o něco více než o pět let později se světová velmoc rozpadne, odsouzena k zániku nejen zátěží komunistické ideologie, ale také nefunkčními manažerskými a ekonomickými systémy.

Výbuch v Černobylské jaderné elektrárně zpochybnil a změnil starý sovětský řád. Politika glasnosti neboli otevřenosti, která dala médiím i občanům právo diskutovat o politických a sociálních problémech a kritizovat úřady, měla svůj původ v době krátce po Černobylu. S tím, jak obyvatelé požadovali od vlády více a více informací, se začala oficiální kultura utajování pomalu hroutit. Černobylská katastrofa způsobila, že vláda uznala ekologické obavy sovětských občanů jako oprávněné a umožnila jim vytvářet vlastní organizace, které narušovaly monopol komunistické strany na politickou činnost. První masové organizace a politické strany sovětské éry začaly jako ekologická hnutí v těžce znečistěných průmyslových centrech Sovětského svazu.

Vzhledem k tomu, že záření postihlo všechny, od stranických funkcionářů po obyčejné občany, zvýšila nehoda v Černobylu výrazně nespokojenost s Moskvou a její politikou napříč etnickými a společenskými liniemi.

Nikde nebyl politický dopad hlubší než na Ukrajině, republice, kde se katastrofa odehrála. Dva protichůdní političtí hráči na Ukrajině – ukrajinská komunistická nomenklatura a vznikající demokratická opozice – objevili společný zájem v odporu vůči Moskvě a zejména vůči sovětskému vůdci Michailu Gorbačovovi. V prosinci 1991 si Ukrajinci odhlasovali nezávislost své země a poslali mocný Sovětský svaz na smetiště dějin – oficiálně se rozpustil několik týdnů po ukrajinském referendu. I když by bylo nesprávné přičítat glasnosť v Sovětském svazu nebo posilování národního hnutí na Ukrajině a v jiných republikách samotné havárii v Černobylu, dopad katastrofy na tyto vzájemně propojené procesy lze stěží přecenit.

Bylo by snadné svést černobylskou nehodu na neúspěšný komunistický systém a konstrukční vady reaktorů černobylského typu, což by znamenalo, že tyto problémy patří minulosti. Tato víra by byla nesprávná. Příčiny havárie v Černobylu jsou dnes snadno prokazatelné. Autoritářských vládců, bojujících o silnější nebo dokonce velmocenské postavení a toužících urychlit hospodářský rozvoj a překonat energetickou a demografickou krizi a současně na oko beroucích zřetel na ekologické zájmy, je dnes mnohem více než v roce 1986. Mohl by se jaderný armagedon Černobylu dnes opakovat? Na tuto otázku nezná nikdo odpověď. Ale není pochyb o tom, že nová černobylská katastrofa se stane pravděpodobněji, pokud se z toho, co se již stalo, nepoučíme.

PROLOG

Kolem 7:00 ráno 28. dubna 1986, si šel Cliff Robinson, devětadvacetiletý chemik pracující v jaderné elektrárně Forsmark, vzdálené dvě hodiny jízdy od Stockholmu, po snídani vyčistit zuby. Aby se dostal z koupelny do šatny, musel projít detektorem záření, stejně jako tisíckrát předtím. Tentokrát to ale bylo jiné – alarm nepřestával bzučet. To bude nějaký nesmysl, pomyslel si Robinson, protože dosud ani nevstoupil do kontrolní oblasti, kde by mohl nějaké záření absorbovat. Prošel detektorem podruhé a situace se opakovala. Teprve na třetí pokus se alarm vypnul. Konečně vysvětlení – ta zatracená věc prostě nefunguje, jak má.

Robinson měl v elektrárně za úkol monitorovat úrovně radiace: jak paradoxní, pomyslel si, že si detektor vybral právě jeho, aby ukázal, jak je tento systém ostražitý. Dobře, že ta věc zase dostala rozum. Robinson pokračoval v plnění pracovních povinností a na nečekaný poplach téměř zapomněl. Ale když se později téhož rána vrátil na místo, uviděl řadu dělníků, kteří detektorem také nemohli projít, aniž by spustili alarm. Místo kontroly alarmu si Robinson vzal botu od jednoho z těch, kteří čekali u detektoru, a odnesl ji do laboratoře ke kontrole. Z toho, co zjistil, mu naskočila husí kůže. „Viděl jsem něco, na co nikdy nezapomenu,“ vzpomíná. „Bota byla vysoce kontaminovaná. Viděl jsem, že spektrum stoupá velmi rychle.“

Robinsonova první myšlenka byla, že někde vybuchla jaderná bomba: záření z boty vydávaly radioaktivní prvky, které se v elektrárně běžně nevyskytovaly. Oznámil nález šéfovi, a odtud byl oznámen švédskému úřadu pro jadernou bezpečnost ve Stockholmu. Úřady v hlavním městě se domnívaly, že je problém nejspíš v samotné elektrárně, a pracovníci byli okamžitě evakuováni. Začalo radioaktivní testování elektrárny, ale na nic se nepřišlo, a po několika hodinách bylo jasné, že elektrárna příčinou kontaminace není. Hypotéza s bombou byla také vyloučena – radioaktivní prvky profilu bomby nevyhovovaly. Při vysokých úrovních radioaktivity i u ostatních jaderných elektráren bylo zřejmé, že radioaktivní částice pocházejí ze zahraničí.

Výpočty a směr větru ukázaly na jihovýchod na jednu ze dvou světových jaderných supervelmocí, Svaz sovětských socialistických republik. Mohlo se tam přihodit něco hrozného? Sověti však mlčeli. Švédský úřad pro jadernou bezpečnost kontaktoval sovětské úředníky, kteří popírali, že by k jadernému znečistění došlo. Bezpečnostní služby ve skandinávských zemích pokračovaly v zaznamenávání abnormálně vysoké úrovně záření: ve Švédsku byla úroveň záření gama o 30 až 40 procent vyšší než normálně, v Norsku se zdvojnásobila a ve Finsku se jednalo o šestinásobné překročení normy.

Dva radioaktivní plyny, xenon a krypton, vedlejší produkty jaderné fúze uranu, se pohybovaly po celé Skandinávii, regionu zahrnujícím nejen Finsko, Švédsko a Norsko, ale i Dánsko. Z testů vyplývalo, že zdroj radioaktivního znečistění, ať se nachází kdekoliv, nadále emituje nebezpečné látky. Švédové se opakovaně obraceli na tři sovětské agentury, které se zabývaly řízením a výrobou jaderné energie, ale ty jakoukoliv nehodu nebo explozi odmítaly. Švédská ministryně pro životní prostředí Birgitta Dahlová prohlásila, že země odpovědná za šíření radioaktivity porušuje mezinárodní dohody tím, že odmítá sdílet důležité informace se světovým společenstvím. Nepřišla žádná odpověď. Švédští diplomaté se obrátili na svého bývalého ministra zahraničí Hanse Blixe, který stál v čele vídeňské Mezinárodní agentury pro atomovou energii. Agentura rovněž netušila, co se děje.

Nikdo nevěděl, co čekat. Ačkoliv byly úrovně radiace vysoké, dosud nepředstavovaly přímou hrozbu pro lidský život a rostlinstvo. Ale co když bude kontaminace pokračovat nebo dokonce vzroste? A co se tam, za železnou oponou nedaleko sovětské hranice, vlastně stalo? Byl to začátek nové světové války nebo jaderného útoku obrovských rozměrů? Tak či onak se to týkalo okolního světa. A ten už se angažoval. Sověti však mlčeli.1

I

PELYNĚK

1

SJEZD

Byl to velký den – mnozí v Moskvě a v celém Sovětském svazu věřili, že signalizuje úsvit nové éry. Toho mrazivého zimního rána 25. února 1986 – teplota během předchozí noci klesla na minus 19 stupňů Celsia – se okolo 5000 teple oblečených mužů a žen, včetně vysokých funkcionářů komunistické strany a státních úředníků, důstojníků, vědců, ředitelů velkých státních společností a zástupců dělníků a kolchozů („pracujících mas“), sešlo na Rudém náměstí v centru Moskvy, které bylo ozdobeno obrovským portrétem Vladimira Lenina. Byli to delegáti sjezdu komunistické strany, dvaadvacátého od založení strany hrstkou idealistických sociálních demokratů koncem devatenáctého století. Jejich posláním bylo určit nové směřování země na příštích pět let.1

Jakmile dorazily do Kremlu, přesunuly se davy ke Sjezdovému paláci, moderní skleněné a betonové budově obložené bílými mramorovými deskami. Byl postaven v roce 1961 na místě budov, které patřily caru Borisi Godunovovi ze šestnáctého století. Tehdejší sovětský premiér Nikita Chruščov chtěl soupeřit s Velkým sálem lidu, který otevřel v roce 1959 v Pekingu Mao Ce-Tung. Do čínského paláce se vešlo 10 000 lidí. Závistiví Sověti zvýšili kapacitu sedadel svého paláce ze 4000 na 6000 tím, že téměř polovinu budovy umístili pod zem, kde se nacházela většina sedadel zasedací síně – pouze balkonové sedačky s boxy jsou nad úrovní terénu. Když přišlo na stranické sjezdy, které se konaly každých pět let, stanovili sovětští vůdci hranici 5000 účastníků bez ohledu na to, kolik členů komunistická strana měla – a těch rychle přibývalo – protože zaplnění haly na plnou kapacitu by znamenalo obětovat pohodlí účastníků. Kromě sportovních hal nebylo v Sovětském svazu žádné místo, kam by se vešlo více lidí.2

Chruščov nový Sjezdový palác slavnostně otevřel v roce 1961, právě včas pro dvacátý druhý sjezd strany. Sjezd se rozhodl odstranit mrtvolu Josifa Stalina z mauzolea, které sdílel s Leninem, a přijal nový program budování komunistické společnosti, jehož základy měly být položeny na počátku 80. let. Nyní, v roce 1986, měli delegáti dvacátého sedmého sjezdu zhodnotit, čeho se dosáhlo. Výsledky byly přinejlepším zoufalé. Přibylo obyvatelstva, ale ekonomika zpomalila a možnost úplného rozpadu se stávala čím dál pravděpodobnější. Růst národního důchodu, který odhadovali sovětští ekonomové v padesátých letech na 50 %, poklesl v roce 1985 na pouhá 4 %. Ústřední zpravodajská agentura CIA ve Spojených státech měla dokonce ještě pesimističtější odhady, přičemž míru růstu odhadovala na 2 až 3 procenta a později dokonce snížila tento odhad na přibližně 1 procento.3

S cílem dosažení komunismu v nedohlednu, ekonomikou v úpadku, Číňany, kteří právě zahájili ekonomické reformy zaváděním tržních mechanismů, a Američany, kteří se hnali vpřed nejen v hospodářském rozvoji, ale i v závodech ve zbrojení pod vedením neochvějně optimistického Ronalda Reagana, ztratilo sovětské vedení směr. Lidé, zklamaní komunistickým experimentem, propadali zoufalství. Ale přestože bylo komunistické náboženství v krizi, najednou se zdálo, že objevilo nového spasitele v relativně mladém, energickém a charismatickém vůdci: Michailu Gorbačovovi.

Pro čtyřiapadesátiletého Gorbačova to byl první sjezd ve funkci generálního tajemníka strany a byl si dobře vědom toho, že se na něj upírají oči stranického vedení, sovětských občanů a dokonce celého světa. Předchozí tři roky vešly ve známost jako éra kremelských pohřbů. Leonid Brežněv, který vládl Sovětskému svazu od roku 1964, zemřel v listopadu 1982 jako nemocný muž; bývalý šéf KGB, Jurij Andropov, který jeho postavení zdědil, strávil polovinu svého krátkého úřadování na nemocničním lůžku a zemřel v únoru 1984; jeho nemocný nástupce Konstantin Černěnko následoval v březnu 1985. Vypadalo to, jako by se vůdci chystali vzít zemi do hrobu s sebou. Bez ohledu na hospodářské potíže stále posílali mladé chlapce do Afghánistánu, kde byla sovětská armáda od roku 1979 v patové situaci, a chystali se na jadernou konfrontaci se Západem. Expoziturám KGB v zahraničí bylo sděleno, aby všeho nechaly a soustředily se na hledání příznaků bezprostředního jaderného útoku.

Nyní se doufalo, ve straně i ve společnosti, že Gorbačov, který byl plný nápadů, dokáže tento smrtící trend zvrátit. Naděje na sblížení rostly i na Západě. Ve Spojených státech Reagan, unavený ze sovětských vůdců, kteří mu neustále umírali, hledal někoho, s kým by se mohl domluvit. Názorově spřízněná britská premiérka Margaret Thatcherová mu řekla, že Gorbačov takovým mužem je. Reaganovo první setkání s Gorbačovem v Ženevě v prosinci roku 1985 nebylo bez napětí, ale otevřelo dveře následnému produktivnějšímu dialogu, doprovázenému nejen osobními setkáními a diplomatickými kanály, ale i veřejnými prohlášeními. V lednu 1986 překvapil Gorbačov Reagana tím, že předložil sovětský program jaderného odzbrojení. Očekávalo se, že v nadcházejícím projevu na stranickém sjezdu bude amerického prezidenta k odzbrojení opět vyzývat.4

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

I

1

II

III

IV

V

VI