Olivie se snaží (Ukázka)
Date: 2019-05-03 00:00:00+02:00
Publisher: Nakladatelství JOTA

OLIVIE SE SNAŽÍ

Emily Phillipsová

JOTA / 2019

Tryin

Copyright © Emily Phillips, 2018

Translation © Eva Brožová, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-475-5

Pro Charlieho, jsme v tom vždycky spolu.

A pro mé rodiče, pro které bude tahle kniha možná „moc“.

Cyklus 18

„CO KDYBYCHOM ZKUSILI NĚJAKÉ PORNO?“ prohodím nenuceně do podrážděného obličeje svého muže. Ochablý penis na mém stehně naznačuje nutnost použít rafinovanou diplomacii v kombinaci s brutální stimulací.

„Už jsem ti to řekl milionkrát, Liv…“ odsekne a obrátí oči v sloup. Zatahá za nespolupracující sval, pak ho nechá spadnout zpátky na bezpečné místo na mé noze a zběžně přejede dlaní po mých bujných křivkách. „Nepotřebuju porno: mám tebe.“ Tři minuty v akci a Felixe už naštval můj sexuální návrh.

„Tak že bych zhasla? Možná to…“ Sundám mu ruku ze svého pichlavého stehna, přesunu si ji na ňadro (spolehlivě vzrušující, bez ochlupení) a nechám ho, ať pokračuje vlastním tempem. Felix mě popadne za zadnici a já se okamžitě proklínám, že jsem minulý týden zrušila depilaci kvůli dvouhodinové hádce s mámou ohledně toho, že jsme se neodstěhovali do Walthamstowu. Ani největší tma mu nezabrání, aby si toho hustého porostu nevšiml. Třeba ho vzruší, jak chabé úsilí jsem vyvinula – jsem tak neuvěřitelně sexy, že na to prostě kašlu. Ale nekašlu: jen si šetřím energii, kterou bych investovala do holení nohou, na tenhle pokus o početí potomka.

Zkusím zjistit, jak si tam dole vede. Odstrčí mi ruku.

„Ještě nejsem připravený. Musíš počkat,“ zamumlá. Pro zlepšení situace nic moc nedělám, ale nevyčítám si to.

Líbáme se jako dvojice čtrnáct let starých praček. Vmáčknu mu zadnici do dlaní tak, jak by to podle mě udělala Kardashianová – pomalu, svůdně a přesně v tom správném úhlu, abych ho udržela v bezpečné vzdálenosti od ostrůvku, který je dokonce ještě chlupatější než všechno ostatní. Tady zlepšení žádné.

Jen se potřebuju dostat jako on do nálady, kterou jsem tak krásně nastartovala. Roztočím si v hlavě kolo štěstí: nahý Tom Hardy (zima, nic, tak dál). Donald Glover mi hraje od pasu nahý serenádu (přihořívá, rozjíždím se). Justin Trudeau vyjednává sankce pro ochranu životního prostředí (tání ledovců). Herci ze Hry o trůny se rvou (brutálně vzrušená). Vousy. Jazyky. Dokonce i kníry. Očividně mám plnou hlavu tělesného ochlupení, ale ztrácím drajv. Musím dál pohybovat jazykem. Stimulovat manžela, tenhle stávkující stroj na výrobu dětí. Znovu mu zašátrám v rozkroku. Vypadá to dobře.

„Jsem připravený!“ vykřikne, jako bych na zmuchlaném polštáři neměla obličej těsně vedle něj. A já cítím, že aspoň částečně je, když mě s mrštností zápasníka v kleci převrátí na záda (tohle je pro mě vzrušující představa) a pustí se do práce jako chlap, který je úplně šílený – nebo přinejmenším jako chlap, který chvátá.

V tu chvíli nemusím dělat nic jiného než ležet na zádech. Na internetu píšou, že „poševní sekret pomáhá určovat vaše plodné dny“, a taky usnadňuje ejakulaci v okamžiku, kdy byste radši sledovaly, jak usychá čerstvě natřená zeď v Architektuře interiérů, než se nechaly nasucho ojíždět láskou svého života (i když je můj manžel úžasně přitažlivý a provádí všechny příslušné pohyby).

Sex s Felixem bývala moje nejoblíbenější kratochvíle. Šoustali jsme spolu na každičkém místě v ložnici, opírali se o skříně, drželi se pelestí postele, lámali šprušle, zaujímali náročné pozice před zrcadly a okny. Chtěli jsme se navzájem dívat do svých štěrbin. Ale protože už je skoro půlnoc pracovního čtvrtka – kdy jsem při ranní poradě zhltla topinku s avokádem, k obědu nudle pad thai ze stánku na Leather Lane, potom rybu s hranolky k večeři a celé obrovské balení Toblerone, které prodávají na letišti, abych se dorazila – a tohle je osmnáctý měsíc, kdy šoustáme „šťastný třináctý den“, radši bych hodila šavli, než sledovala v zrcadle naše misionářské úsilí.

Protože po roce a půl „máme?“ a „musím se do toho pustit?“ a „rychle, ovulační tyčinka bliká!“ jsme oba ve skrytu duše rádi, když to máme co nejrychleji za sebou. Vím, že jsme, i když to Felix nepřizná. Je to případ dobře vykonané práce. Měli jsme plodný večer. Když se zadaří – Felix se udělá a já necítím plíživé příznaky pekelného pálení zánětu močového měchýře –, tleskneme si do dlaní a doufáme, že tentokrát to určitě vyjde. Budeme se navzájem rozmazlovat a probírat, jak pojmenujeme ten malý shluk buněk, který se už probouzí k životu. Felixovi se pro kluka líbí jméno Abe (Biblické? Prezidentské? „Abbi?“) a pro holku Benerika po jeho babičce, ale já jsem pro Willa (připadá mi, že každý kluk v naší rodině je variantou Williama) nebo Matildu, které budeme moct říkat Matty a bude geniální. Tak či tak, zdá se, že naše děti dostanou jména penzistů. Na druhou stranu, stejně všechny vypadají jako starci, ne?

Když jde Felix do koupelny pro roličku toaleťáku, obdivuju jeho nádherně svalnatá ramena a fotbalistický zadek. Jakmile vyjde ze dveří, rozsvítím lampičku (musím na ní otřít prach), opatrně se přesunu na polštářky, abych mohla ležet s nohama ve vzduchu, stáhnu si neposlušné dlouhé hnědé vlasy do uzlu a nakonec zakryju odhalené břicho a zadnici dvěma cípy pokrývky.

Tuhle část nesnáším: to nemotorné počínání mi připomíná, jak urputně se snažíme a selháváme. Že z toho děláme vědu. Felix se mi to snaží co nejvíc ulehčit: občas mi natáhne na chodidla kalhoty od pyžama, takže se do nich můžu nasoukat, aniž by ze mě sperma vyteklo, jindy mi mlčky přinese šálek čaje, a já zatím strnule ležím s chomáčem toaletního papíru v rozkroku a prosím gravitaci, aby nám pomohla. Dneska večer jen vklouzne zpátky do postele a zapne Apple TV. Smích pomáhá.

Snažím se udržet nohy nahoře a zírám na ozdobné obvodové lišty na vysokém stropě. Dlouho mi trvalo, než jsem ocenila miniaturní rozměry našeho řadového viktoriánského domku, ale nakonec jsem si k němu našla cestu. I když žijeme tady v Boringwoodu Borenhamwoodu.

Felix se uvelebí vedle mě a pustí epizodu ze seriálu Katastrofa, kterou jsme už viděli – jako bychom se chtěli ukonejšit, že těhotenství by nám rozvrátilo život –, a mě se zase zmocní východolondýnský FOMO (pocit, že něco propásnu).

„Až do smrti zůstaneme trčet tady na předměstí!“ kvílela jsem minimálně jednou týdně do nově zakoupeného polštáře z IKEA od chvíle, kdy jsme dovlekli naše těžké krabice (a těžká srdce) přes práh. Naši chybu jsem si uvědomila postupně a nevyhnutelně ve chvíli, kdy jsme zradili svůj původní úmysl koupit si jakékoli dvoupokojové doupě ve Walthamstowu a rozhodli se pro bydlení poblíž mých rodičů na nejnudnějším londýnském předměstí (vhodném jen pro výchovu dítěte a Co-Opy, které tu máme tři). Tohle neexistující dítě se má z čeho zodpovídat.

„Naši známí sem za námi nikdy nepřijedou,“ brečela jsem a zatvrzele přehlížela, že náš společenský život se odehrává po skončení pracovní doby v centru Londýna. „Všichni naši sousedi jsou příšerně staří – klidně bychom už mohli jít taky do penze,“ brblala jsem, i když to byl samozřejmě jen sen. Penze by v žádném případě nedokázala pokrýt naši nehorázně vysokou hypotéku Pomozte koupit. A já pravděpodobně ani žádnou penzi nemám.

Poněvadž, i když jsme se rozhodli odejít do vyhnanství na periferii z jednoho jediného důvodu, ten důvod se – pětadvacet měsíců po převzetí klíčů a po osmnácti měsících nádherného nechráněného, ale naprosto bezvýsledného sexu – stále odmítá objevit. Uplynuly dva roky a já se pořád ještě probouzím, zalitá potem, ze snu o našem mrňavém nájemním bytě v Hackney v sousedství předražených brunchů, restaurací a neustávajícího nočního kraválu. Chybí mi dokonce i ta plíseň. Jediné, co teď, když jsme dokončili našich „sedm“ minut „nebe“, slyším, je ticho ulice nepoznamenané zločinem, kocoury škrábající na dveře, aby se k nám mohli vrátit do postele, a šumění Apple TV.

„Nepotřebuješ něco, zlato?“ zeptá se Felix. Přitulí se ke mně a jako vždycky doufá, že se mi ho zželí a budu ho hladit před usnutím po čele. „Vodu? Kartáč na lýtka?“ Bret a Jemain vyskočí na postel, stočí se mu u nohou a vrhají lehce nesouhlasné pohledy na moje neoholené, ale závratně dlouhé končetiny (což se dá o mých krátkých podstavcích říct jedině teď).

„Ne, díky, sexy boy, už se mi chlupy lesknou dost,“ opáčím. Svůdně si přejedu rukou po holeni a pootočím hlavu, abych ho políbila, ale opatrně, abych neztratila rovnováhu. „Právě teď mám všechno, co potřebuju.“

Jen doufám, že je to pravda.

VSTÁVAT V PÁTEK RÁNO JE skoro euforie. Znamená to, že vás od víkendu dělí už jen jedny dveře. Stačí do nich strčit a víkend je hned za nimi. Pátek je taky obvykle den, kdy v půl deváté ráno požitkářsky lenoším v posteli a předstírám, že jsem na ranní poradě. Až na to, že dneska mám opravdu ranní poradu. Rachel mi chce sdělit „novinku“, ale stěny v HYGGE mají uši, takže mi ji nemůže říct přes stůl.

Když ji zahlédnu přes výlohu Rayovy sendvičárny na Albemarle Way, vypadá spíš jako ta bývalá Rachel s kocovinou – zkroucená jako vychrtlá kreveta na mojí pohovce po jedné z našich indie diskoték – než jako kreativní profesionálka v asymetrickém modelu Isa Arfen. Kaštanové vlasy jí vylézají z ledabylého uzlu, olivovou pleť má nažloutlou a bez make-upu. Dokonce i límec džínové bundy má napůl zastrčený dovnitř. Vypadá jako svá vlastní karikatura. Možná bych si ji měla vyfotit.

Znám Rachel od univerzity. Byly jsme ve stejném ročníku na škole, která se tehdy jmenovala Londýnská polygrafická fakulta (než dal svět papíru vale) a náš lektor vizuální komunikace tvrdil, že minimálně deset procent z nás bude mít lukrativní zaměstnání a jednou někdo z nás možná dokonce získá místo stážisty u hollywoodského scénografa. Byl to opojný sen, ale byl můj. Než jsme se daly ve druhém ročníku dohromady kvůli společnému školnímu projektu, rozhodla jsem se, že – jelikož mi rodiče nedarují k jednadvacátým narozeninám gregoriánský dům v Islingtonu – slevím ze svých ambicí, a než abych celý život vyráběla vratké kulisy pro školní představení, budu radši dělat něco rozumného jako brand marketing. Jako parťačku jsem si vybrala Rachel, protože vlastnila cirkulárku a měla vlasy, které byly nahoře tmavé a vespod zesvětlené peroxidem, s ofinou Debbie Harry – stejné, jako jsem měla já. Zdobily jsme si své identické účesy spoustou vlastnoručně vyráběné bižuterie z plastu, a dokonce i teď mě závan parfému Jeana Paula Gaultiera přenese zpátky do doby, kdy jsme se hrbily nad ponkem. Později jsem zjistila, že Rachel si mě vybrala jen proto, že ji všichni ostatní nesnášeli. Protože to, že jste sebestřední a talentovaní, vám nepomůže získat si přátele nebo mít nějaký vliv na lidi, zejména když jsou všichni ostatní taky šíleně sebestřední a talentovaní mistři světa.

Co Rachel chybí, pokud jde o schopnost krotit svoji extrémní sebedůvěru, kompenzuje nadšenou realizací a nápaditou vynalézavostí, když se něco podělá. Už jsem přestala počítat, kolikrát spatra vytvořila úžasnou scénu z harampádí totálně neinspirativních stavenišť. Náš projekt byl nejlepší a teď obě děláme stejnou práci pro prodejce smontovatelného nábytku a usilujeme o povýšení.

Stejnou fintu přirozeně použila i ve svém soukromém životě. Má manžela Chrise (pohledný vrásčitý bručoun s elegantně prošedivělou kšticí); fotogenický řadový dům ve Walthamstow Village (plus byt ve Vesterbro na těch sotva čtrnáct dní v roce, kdy „pracuje z Kodaně“ a tvrdí mi, že „do tak nádherného města stojí zato investovat!“); a vloni si pořídila elegantní doplněk, dvojčata Becketta a Freju, která zná celý Instagram. Jen si představte, od kolika miniaturních triček s „vtipnými“ slogany musím odvracet oči.

Když mi Rachel (interiérová manažerka prodejen) před osmnácti měsíci dohodila práci marketingové manažerky, vylíčila mi HYGGE – ve skandinávském obchodu s nábytkem střední cenové hladiny synonymum pro útulnost a pohodu – jako zaměstnavatele snů s úžasnými industriálními kancelářemi v Clerkenwellu, Kodani a Paříži. „Jen si představ, jak říkáš lidem, že pracuješ pro skandinávskou značku,“ hihňala se. „Navíc, všichni jsou tam hezcí. A mají neuvěřitelné mateřské benefity.“ Dělala tam teprve šest měsíců, ale už byla dvanáct týdnů šťastně těhotná, což si perfektně načasovala, aby měla nárok na celý balíček výhod, až o svém prvním HYGGEročí odejde na mateřskou.

Ale i když tahle práce vypadá, jako že žijete sen, stačí odloupnout retro dýhu inspirovanou padesátými léty a vidíte, jak si jdou lidé nepříjemně po krku.

„Drahoušku,“ zašvitoří Rachel, mdle mě chytí za ruku a vrhne nenápadný pohled na moje bílé špičaté kozačky z Topshopu (v pondělí je bude mít na sobě). „Jsem tak ráda, že jsi přišla. Objednala jsem nám matcha latté.“

Najednou se jí obličej rozzáří novým světlem; stejně zeleným jako pití před námi. Šla jsem sem naprosto klidná. Myslela jsem si, že mi prozradí, že všechny ty tajnůstkářské „návštěvy lékaře“ byly ve skutečnosti pracovní pohovory, což by znamenalo, že její místo bude volné, abych ho mohla méně agresivním způsobem zaujmout já. Teď mám strach, že se mě buď chystá z firmy vyhodit – k čemuž nemá naprosto žádné pravomoci –, nebo že mě projektilově pozvrací jako ta holka ve Vymítači ďábla.

„Tak co je to za novinku, Rach?“ zeptám se. „Snad nejsi nemocná?“

Třeba má před sebou posledních pár týdnů života.

„Ach, je to dobrá zpráva, Liv,“ odpoví. „Nedívej se tak vyděšeně! Jen je mi trochu špatně od žaludku.“

Jak jsem mohla být takový idiot a nevšimnou si těch varovných ranních příznaků.

„Dneska to musím oznámit vedení, ale chtěla jsem, abys to věděla jako první… Jsem těhotná!“

PŘEDBĚHLA MĚ. ZASE.

„Páni!“ Zhluboka se napiju své už studené brečky, abych potlačila vztek. „Vy dva s Chrisem jste jako králíci! Dvojčata budou určitě nadšená, že budou mít malého brášku nebo sestřičku!“

V očích mě pálí slzy, ale zadržím je pohledem nahoru ke stropu, abych dala najevo svoji ohromnou radost. Ovládni se, Olivie. Nenech se rozhodit.

„Já vím, nádhera, co? Prostě se to stalo,“ vyhrkne, rozjařeně udeří rukama do stolu a rozlije tu naši žbrundu po žíhané desce. „Ani jsme se o to nesnažili. Bylo to stejné jako s dvojčaty. Musím být nejplodnější ženská na světě: jeden pohled na Chrise a jsem v tom.“

Nechce ti schválně ublížit. Nezapomeň: nechce ti schválně ublížit. Vždyť jsem jí ani neřekla, že se snažíme. Ale stejně to bolí – a oznámení, že někdo čeká druhé dítě, je ještě horší. Snažíme se o prcka tak dlouho, že naše známé otěhotněly, porodily, daly se dohromady, zase začaly spát s manželem a otěhotněly znovu. Děti našich přátel budou na univerzitě, než my budeme vůbec nějaké mít.

„Kdy se to má narodit?“

Logická otázka projevující zájem. Jsem s tebou. Jsem prostě tvoje super kámoška, která má v Boringwoodu příliš bohatý společenský život, než aby o dítěti vůbec uvažovala.

„Už kvůli tobě doufám, že tentokrát bude jenom jedno!“ Prostě si tu jedovatost nedokážu úplně odpustit. „Je mi jasné, že dvojčata tě musela dost zřídit…“ Pro větší účinek se jí podívám do rozkroku.

I když, kdyby byly čtyři, třeba bychom mohli toho nejslabšího z vrhu adoptovat jako bohatí mecenáši v dickensovském románu. Jen bez té části týkající se bohatství.

„Jo, tentokrát je jenom jedno. Má se narodit koncem října, což je super, protože ve svém ročníku bude patřit k nejstarším, stejně jako Beckett s Frejou.“

Jako byste neměly ta základní těhotenská data napsaná na vnitřní straně víček a neviděly je pokaždé, když pevně zavřete oči při nudném sexu se svým nudným manželem. Na koho si to hraju? Extaticky se houpou na závěsných lustrech àla padesátá léta.

„Líp jste si to načasovat nemohli!“ soukám ze sebe poslední zbytky upřímnosti. „Vsadím se, že Trish bude řádit, ale za pár měsíců jsi zpátky.“

Je to v pohodě, celou tvoji práci hodí na krk mně a pak mě povýší. Všechno zlé je k něčemu dobré.

„Přežijou to. Znamená to pro ně další rok beze mě, ale Chris si zase vezme sdílenou rodičovskou, takže budu pryč maximálně šest měsíců. Tentokrát se taky hodlám vrátit hned, jak mi skončí mateřská.“

To si piš, že si Chris zase vezme sdílenou rodičovskou – pořád ještě na ní je. No, oficiálně mu končí tenhle měsíc, ale oblíbil si taťkovský okruh po kavárnách východního Londýna jako prase luxusní lanýže. Smůla, Chrisi, čeká tě dvanáct dlouhých měsíců namáhavé producentské dřiny, než se budeš moct zase vrátit k tomuhle trapnému sitcomovému scénáři.

„Musíme kluky někam vytáhnout a společně to oslavit – Felix z toho bude nadšený,“ prohodím, i když vím, že nebude mít nejmenší chuť těm nafoukancům blahopřát.

„Co kdybychom si zašli na večeři do té nové paraguajské restaurace v Hackney? Už jste tam byli?“

„Legrační, že o ní mluvíš, zlato, ten interiér jsem totiž navrhla, když jsem byla na mateřské…“

Kéž bych seděla u svého pracovního stolu.

Felix

Dnes 10:22

Ahoj zlato, jak se máš? Víš, co mi Rachel potřebovala říct? Je zase v tom. Samozřejmě @Kid_a _Play je teprve rok a ona čeká další. PRROOOOČ?! Možná by sis měl nabrnknout Rachel. Je mnohem kreativnější než já a evidentně má přepychovou dělohu. Zbožňuju tě, jen ti dávám na vybranou. Xx

Doručeno

Ahoj miláčku, právě se přesouváme do Stoke na tu schůzku s Andrem a tím ředitelem. Houpe se s ním židle, určitě ho do léta přeloží. Nemůžu uvěřit, že do toho šli Fouňa s Fouňovou znovu. Nejsou už ze všech těch dětí utahaní? Neztrácej naději, zlato. Tvoje děloha je přepychová – vsadím se, že Rachel ji má z lisovaného plastu stejně jako všechny svoje projekty. Jsi moje všechno. xxxx

JAKMILE JSEM U SVÉHO STOLU, přeju si, abych byla jinde.

„Kde se flákáte?“

Dnes neobvykle vřelé přivítání od Ryana. Pod jeho něžnou vizáží blonďáka s modrýma očima se skrývá odporný hajzl, který nám neodpustí, že jsme snídaly bez něho.

„Je čtvrt na jedenáct a dobře víte, že dneska jsem měl přijít pozdějc já. Sotva jsem otevřel dveře, dostal jsem kartáč od starýho Batolete, protože tu nikdo jiný nebyl.“

Spokojila jsem se s jedovatým úsměvem. „Do toho ti nic není, cukrouši.“

Moje mlčení ho bude užírat; vidím, jak se kroutí ve svých celoročních kraťasech. Nerad ochuzuje svět o své krásné holeně.

Spiklenecky povytáhnu obočí na Rachel, která vstoupí do kanceláře pět minut po mně, abychom zametly stopy. Uvelebí se na opačném konci dlouhého stolu, u kterého sedí celý třicetičlenný kreativní tým londýnské pobočky HYGGE. Ryana a mě chrání před vyprávěním vtípků o výše zmíněném kusu nábytku (a o těch, kdo u něj sedí) asi deset totálně egocentrických, a proto blaženě nevědomých dvaadvacetiletých děcek, která mají na starosti webové stránky a prezentaci naší firmy.

Ty děti uprostřed kašlou na nás třicátníky, kteří zoufale soupeří o moc, a místo toho tráví každou hodinu v zaměstnání tím, že si ze sebe dělají legraci, připravují si zeleninové šťávy a muchlují se spolu na záchodech. Samozřejmě jim šíleně, ale šíleně závidím.

Podívám se směrem k pískovanému sklu a nenápadně pozoruju namodralé mikádo své šéfky. Trish Chippenhamová přechází za zavřenými posuvnými dveřmi svojí kanceláře sem a tam. Dneska se vztekle batolí za skleněnou stěnou v černé tunice COS a špičatých balerínách. Když někdo „revolucionalizoval“ (její výraz) tolik interiérových firem, zřejmě se musíme smířit s tím, že na nás může vrčet jako britský buldok, bez varování stírat své okolí a pravidelně nakládat svým podřízeným tuny práce. Navíc má pět dětí, což znamená, že že je rychle hotová s každým, kdo si stěžuje na „přetíženost“. S oblibou vytáhne z nedělních novin nějakou obskurní statistiku a očekává, že do týdne provedeme průzkum a upravíme podle toho všechny naše prodejny. Rachel je nadšená, když s tím Trish přijde.

„Olivie! Rachel?“ zaječí s ostrým midlandským přízvukem. „Ke mně, prosím.“

Trish je v celém našem odvětví proslulá tím, že nemá osobní asistentku. Vystačí si s vlastním vřískotem.

Rachel zděšeně povytáhne svoje dokonale upravené obočí. „Moje schůzka mezi čtyřma očima pořád visí ve vzduchu,“ zašeptá, když neochotně kráčíme vstříc svému osudu. „Ani slovo.“

Situace není tak hygge, jak jsme si myslely.

„Dámy.“ Trish, spíš autoritativní ředitelka školy než žoviální hlasatelka zpráv, opírá svoji miniaturní zaoblenou postavu o bukový stůl. „Něco shnilého je ve státě dánském. Vzali si do hlavy, že nejsme dost kreativní. Chtějí, aby byla londýnská pobočka invenčnější. Abychom v těžkých časech podpořili kodaňskou mateřskou loď. Mění názor na to, jak lidé čtyřicet čtyři let trávili zimní období. Zdá se, že nám nehodlají schválit ani jedinou lampu. Přes vine du vin jsem se doslechla, že Paříž vytiskla celou kuchyň ve 3D. Co můžeme udělat? Co říká trh, Olivie? Rachel, viděla jsi na nějakém ,blogu‘ něco geniálního? Za zajímavý nápad vás čeká povýšení.“

Rachel se na mě podívá a já se podívám na Rachel. Je pátek a mozky máme totálně otupělé: já kvůli Rachelině novince; Rachel kvůli vlastním hormonům. A teď stojíme proti sobě. Zase.

„Můžeme si to promyslet během víkendu?“ zeptám se, abych získala víc času.

„Jistě,“ souhlasí Trish. „Příští měsíc sem přijede několik ,papalášů‘ z kodaňského ústředí na ,kreativní konferenci‘.“

U namátkou vybraných slov naznačí ve vzduchu uvozovky, aby je zdůraznila.

„Co kdybyste si ,holčiny‘, připravily na příští týden prezentaci několika ,nápadů‘? Jestli se mi budou líbit, třeba je dokážeme přesvědčit, že umíme být ,kreativní‘, když v pracovní době nedrbeme ,kavárnách‘.“

Trish se zvedla od stolu a postavila se přímo před nás (což při její výšce znamená, že i když s Rachel sedíme, máme s ní oči skoro na stejné úrovni). Přistiženy při činu.

„A teď si dejte odchod – a nezapomeňte, že odtud vidím na vaše monitory, takže byste radši měly začít něco dělat.“

Víkend je v hajzlu. Rachel jí ještě nějakou dobu svoji „radostnou“ novinku nesdělí.

Orla

Ohavný den. Co dneska večer? Gin & Sympathy v Holbornu? Napadlo mě, že to zní trefně. Už to tady nevydržím ani minutu, ale podle smlouvy tu musím trčet do 6. Xxxx 15:42

PROPLÉTÁM SE DAVY PÁTEČNÍHO VEČERA, které se už shromažďují na chodnících kolem budovy naší firmy. Slaughtered Lamb je plné sedmadvacetiletých lidí, kteří tinderují jako o život. Bylo by to příjemné prostředí na pár skleniček, a tak volám Orle, že změníme podnik, ale musí být právě v metru, protože telefon ani nezvoní. Pokračuju v cestě. Asi je fuk, kam půjdeme. Je to můj poslední sedánek, než kvůli „dítěti“ zase zahájím dobrovolnou abstinenci.

Každý měsíc začnu uprostřed cyklu s takzvanou poloviční abstinencí. Četla jsem, že alkohol nemůže embryo poškodit, dokud se neuhnízdí v děloze, což je nejdřív šest dní po ovulaci. A tak si držím palce a doufám, že budu abstinovat i dalších osm měsíců. Namlouvám si, že tyhle večery jsou moje poslední svobodné dny. Během posledního roku a půl dodržuju poloviční abstinenci každý měsíc. Nedokážu si představit, že bych byla celou dobu střízlivá jen proto, že chceme mít dítě. Ale protože jsem mámě řekla, že opilé ženské vždycky přijdou do jináče – když jsem s ní sťatá mluvila po telefonu –, je teď přesvědčená, že jsem stěží fungující alkoholička. Podle mě už jen to, že jsem schopná střídavě se opíjet a abstinovat, dokazuje, že taková nejsem.

Orla popíjí šampaňské v boxu tlumeně osvětleného, rádoby elegantního nového baru nedaleko High Holbornu. Designéři rozhodně nešetřili na smetanových a zlatých odstínech a lustrech, které připomínají náušnice milenek ruských oligarchů.

Vřele mě obejme a její draze zesvětlené vlasy, které se jí půvabně uvolnily ze sponek, mě polechtají na tvářích. Exkluzivně voní a kolem velkých zelených oči má dokonale nanesené kouřové stíny. Moje místo střeží její nová kabelka Bayswater Mulberry. Vyčerpaně se zhroutím vedle Orly, protože s sebou vleču kabelu H & M a látkovou tašku plnou marketingových hlášení, která se, jak doufám, zázračně promění v nápad, až se opiju ginem.

Orla splývá s boxem. Od té doby, co Liz Hurleyová na sobě začala cirka od roku 1999 nosit víc než jen spínací špendlíky, si potrpí na bílé džíny. Moje sukně se záměrně otrhaným lemem přitahuje pohledy, jako bych byla bezďačka, která sem přišla žebrat. Na mně nic vkusného ani klasického není: vyzkouším každé nelichotivé zvonáče s nezačištěným okrajem, skejtové kalhoty s nízkým sedem a bělené džíny do pasu, které pravidelně přicházejí do módy a zase z ní vycházejí. Ale od chvíle, kdy jsme ve třídě prvního ročníku Střední dívčí školy lady Jane Whitmoreové (stále druhá nejlepší škola v zemi, díky moc) navzájem spatřily svoje uhrovité obličeje, očividně jsme si pomyslely: „Ahoj ty tam. Máš veselé irské rodiče? Jsi z téhle školy vyděšená? Nosíš na diskošky s třináctiletýma klukama průsvitné krajkové šaty? Tak to jsme spřízněné duše.“

Teď jsme spíš jako ty sestry, které nemají nic společného, ale sdílí bohatou minulost, zvláštní manýrismus a problémy s otěhotněním. Navíc bydlíme blízko sebe: ona a její manžel bankéř Rich žijí v rozlehlém šestipokojovém venkovském sídle v Hertfordshiru, zatímco Felix a já trčíme v ubytovně pro služebnictvo v Borehamwoodu. Upřednostňujeme bydlení ve stísněných prostorách. Je nám tam teplo, když vyhasne náš jediný kousek uhlí.

„Díkybohu, že je konec týdne!“ vykřikne Orla, nalije mi sklenici a tu svoji naplní způsobem, z něhož je jasně patrné, že hodlá utratit celou částku na kreditní kartě za šampaňské. Nebo přinejmenším doufám, že to znamená tohle, protože mně zbývá na kreditce do výplaty 40 liber, a klidně jsme mohly jít do té laciné hospody Sam Smiths s vyznavači Tinderu. „Bude víkend!“

„Možná pro tebe,“ zaúpím. „Já musím do pondělí vymyslet něco superkreativního a udělat z toho prezentaci.“

Pátrám v baru po inspiraci. Tady nic hygge není.

„Hnus,“ utrousí Orla. „Co po tobě ta ženská ještě chce?“

„Dneska byla na válečné stezce. Ale ve hře je povýšení.“

„Když ti ho slibovala naposledy, měla jsi kvůli rebrandu zkažené celé Vánoce. Máš se svým zaměstnáním toxický vztah.“

„Vsadím se, že Rachel to tentokrát vyjde,“ zamumlám. „Je zase těhotná, takže ať jdou do hajzlu, jestli ji povýší, a ať jdou do hajzlu, jestli ji nepovýší. A já budu v hajzlu v obou případech.“

Lítostivě si loknu a bublinky mi stoupnou do nosu.

„Zase? Musí to být ta nejplodnější ženská na světě,“ zvolá Orla, nádherně rozzuřená. „Odhlásila jsem se z Facebooku; už na ta oznámení nemám žaludek.“

Orla na svou touhu po dětech uvalila embargo, kdežto já si dál masochisticky otáčím nožem v ráně a vytrvale projíždím na sociálních sítích úrodné dělohy. Na druhu stranu, loni zničehonic současně porodilo Orliných dvacet nejbližších kamarádek z univerzity, zaměstnání a ze sousedství, a náš okruh s Felixem měl jenom pět šťastných přírůstků. Ale přátelé jsou jako domino. Jakmile spadne jedna kostka, zřítí se všechny. Je to jen otázka času.

Rozhodnu se změnit téma.

„Viděla jsem v Guardianu, že pošlou do Dětského kroužku auditory. Znamená to, že vás budou vyšetřovat?“

Jestli existuje něco, co má Orla ze všeho nejradši, jsou to neohlášené státní kontroly. Dopadne to stejně, jako když utekla z domova kvůli závěrečné ústní zkoušce z němčiny. Dostala se jen ke svojí babče v Barnetu.

„Už měsíce se to snažím z Jemimy vymámit,“ opáčí a rukou s diamantovými prsteny si podepře čelo bez jediné vrásky. „Dneska se zamkla v kanceláři a nechala mě, abych si s deseti rozzuřenými puberťáky poradila sama. Jak můžu být tiskovou mluvčí charitativní organizace, když nedokážu vysvětlit, co s těmi penězi dělala? V jednom článku jsem se dočetla, že je prý dávala dětem, aby si za ně koupily sladkosti – a ty si za ně shánějí drogy. Ani se jim nedivím.“

„O čem to mluvíme? O extázi?“ prohodím a s nostalgií zavzpomínám na dny, kdy jsme trávily prázdniny na hudebních festivalech a v nočních klubech – a neplánovaly je podle plodných dní. A kdy jsme měly na prázdniny peníze. „Připomíná mi to Ibizu.“

„Na Ibizu už jsme moc staré,“ namítne Orla. „Dokonce i Ibiza je na Ibizu moc stará. Teď už se tam jezdí jen za jógou.“

„Pořád stojíme za hřích! Se sádelnatým břichem by to bylo horší.“

„Lepší, než když tě někdo odmítne, protože jsi moc stará… Když už jsme u toho, dneska ráno jsem byla na krevních testech na té soukromé fertilizační klinice na Harley Street.“ Orla má aspoň peníze, aby mohla podniknout obhlídku terénu na vlastní pěst. „Ne že bych mohla někdy otěhotnět, když jsem tak vystresovaná.“

„To je pokrok!“ prohlásím, upřímně ráda, že provádí sondáž za nás obě. „Mimochodem, tohle je náš ,dobrý‘ víkend, a Felix bude skoro celou dobu pryč.“

„Připadá mi, že je pryč každý víkend,“ utrousí Orla a pohladí mě po rameni.

„To je v pohodě – dneska večer bude doma. Ale v šest ráno odjíždí, chudáček. Prostě to musíme stihnout mezi tím. Netušili jsme, že být fotbalovým agentem bude náročnější než o fotbale jenom psát.“

„Aspoň má teď to svoje ,Ukaž mi prachy!‘“ rozesměje se. „Vím, že to pro něj byla oběť a cestování je opruz, ale udělal to pro dobro věci.“

„Kvůli dítěti. A kde jsme teď? Jak si vlastně vede Rich na bankovní frontě? Pořád se ještě zabývá prodejem těch megajacht?“

„Daří se mu dobře, dneska je s nějakými šéfy na oslavě v Chelsea. Jeho lenivým spermiím to určitě neprospěje. Řekla jsem mu, že si příští měsíc musíme dát detox. Minulý víkend jsme byli dvakrát v McDonald’s.“

Představím si její McNuggety na stříbrném podnosu v honosné jídelně. Člověk může vytáhnout holku z hlavní třídy na předměstí…

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Cyklus 18