Undead Girl Gang

Tato kniha vychází ve spolupráci s Razorbill, imprint Penguin Young Readers Group, divizí Penguin Random House LLC.

Všechna práva vyhrazena

Copyright © Penguin Random House LLC, 2018

Translation © Tereza Suchá, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-522-6

„Já jsem čarodějnice. Vy jste zbytek světa.“

STEPHEN SONDHEIM: Čarovný les

Věnováno Anně-Marii, Candice a Tehlor, Las Chicas Malas, díky kterým jsem odvážnější, dobrosrdečnější a jednoduše lepší, než jsem si kdy dokázala představit.

1

KDYŽ VÁM UMŘE nejlepší kamarádka, přijdete najednou o parťáka na pohřby.

Není to ten největší problém. Je více než zřejmé, že nafouklé, vodnaté tělo mé nejlepší kamarádky, které právě ukládají do země, vévodí mému žebříčku emočně vysilujících událostí, ze kterých se budu vzpamatovávat po zbytek svého života.

Fakt, že musím sdílet lavici s naprosto neznámými lidmi a poslouchat nekonečný monotónní proslov paní Chuové, ředitelky Fairmontské akademie, stojí vysoko na žebříčku důvodů, proč je vražda mé kamarádky hotovým peklem.

Všichni pláčou. Místnost je zaplněná posmrkávajícími členy Fairmontských jestřábů s opuchlýma, rudýma očima. Opírají se o mě důvěrně známé žluté tapety s květinovými vzory v salonku Greenwayova pohřebního ústavu a vlasy jim cuchá proud vzduchu, který do místnosti proniká spolu s prachem ventilačními otvory u stropu.

Holka, která nazvala Riley courou, protože loni chodila s klukem z posledního ročníku.

Kluk, který odkopnul Rileyin sáček s obědem přes celý dvůr jen proto, že si chtěl dokázat, že na to má.

Holka, která dala Riley facku, protože ji předběhla ve frontě na rozvrhy.

Holky, kterým všichni říkají Jmenovky.

Ředitelčin nevlastní syn.

Jediná reportérka novin vydávaných Fairmontskou akademií.

Všichni pláčou. Naříkají. Vzlykají jeden druhému na rameni. Oči mají oteklé, že stěží vidí. Sopel jim kape z nosu na rukáv. Pusy mají stažené do groteskních výrazů připomínajících chrliče vody. Video zobrazující Rileyin život od narození až do jejích šestnácti let je naprosto odrovná i přesto, že se nikdo z nich na videu neobjevil. Nikdo z nich se s ní totiž nepřátelil.

Abych jim nekřivdila, předevčírem se všichni zúčastnili docela dlouhé generálky na dnešní pohřeb.

Přitáhnu si bundu k tělu a límec si přitisknu na tváře. Posledních osmačtyřicet hodin jsem probrečela a teď mám pocit, jako by se mi orgány začaly v těle scvrkávat. Mám úplně ztuhlý obličej. Lidé si toho určitě všimli. Rileyini bratranci a sestřenice z druhého a třetího kolene a členové církve jejich rodičů, kteří sedí vedle mě, si určitě říkají, proč ta tlustá holka tupě zírá před sebe a spořádaně nevzlyká jako všichni ostatní. Nejspíš si myslí, že jsem kráva, a vůbec nechápou, že jsem se za poslední dva dny vybrečela a vykřičela z podoby. Netuší, jak strašně mě pálí oči.

Dva dny jsou příšerně dlouhá doba, když nemůžete spát ani jíst, protože kdykoli si uvědomíte, že vaše kamarádka tu už není, srazí vás to na kolena, i když jste si mysleli, že to nejhorší už máte za sebou.

„Celá komunita z Cross Creeku se musí nyní víc než kdy předtím obrátit k mladým lidem mezi námi,“ pronáší paní Chuová a zní při tom stejně falešně jako většina politiků. Dokonce mírně pozvedne pěst směrem k první řadě truchlících. „Musíme dělat víc než jen řešit jejich konflikty. Musíme jim pečlivě naslouchat. Fairmontská akademie v tomto půjde příkladem. Jsme jako rodina tady ve Fairmontu a nedopustíme, aby se něco takového znovu opakovalo. Uděláme vše, co je v našich silách, abychom zachovali památku Riley Greenwayové…“

Naslouchání. Fairmontská rodina. Jenom samý kecy. Fairmont je tak krvežíznivý, jak jen umělecká škola může být.

A tady přichází problém číslo tři – následující hned za tím, že je Riley mrtvá a já tu sedím sama. Nikdo totiž nevěří, že byla moje nejlepší kamarádka zavražděná.

Ačkoli bylo naše město pojmenováno podle dvou vodních toků, nikdo z Cross Creeku k těmto potokům nechodí. V podstatě jsou to dvě hnusné stoky plné řas a giardií. Když našli Rileyino zkrvavené tělo plavat v pravém rameni potoka, bylo mi hned jasné, že se tam odehrálo něco podezřelého. Vím naprosto jistě, že by Riley nikdy nepřipustila, aby její pracně nabarvené vlasy přišly do kontaktu s vodou z potoka. Neustále se obávala, že její na blond odbarvené lokny získají zelený nádech, a proto je nikdy nesmočila v jiné vodě než v té, která vytékala ze sprchy. Nepoužila by ani kondicionér, pokud by nebyl naprosto čirý a průhledný.

Tento týden jsme už navíc s Riley seděly namáčknuté v zadní lavici v pohřebním ústavu. June Phelan-Parková a Daytona Nessethová, dvě nejznámější a zároveň nejméně oblíbené studentky Fairmontské akademie, se v sobotu v noci oběsily v parku. Protože Rileyin táta je ředitelem pohřebního ústavu a June kdysi chodila s Rileyiným bratrem, shodly jsme se, že bychom měly na ten pohřeb jít. Dvojitá sebevražda, dvojitý pohřeb. Sakra tragická událost.

Pro Riley, která sama plánovala sebevraždu někde venku, to zároveň taky znamenalo, že jí někdo vyfoukl nápad.

Rozhodně nechci celou tu věc jakkoli zlehčovat nebo se dotknout něčích citů, ale řekněte sami – proč by Riley chtěla být spojována s jakousi dohodou o sebevraždě ze Spolku pro nadané studenty, kterého byly June a Daytona členkami? Ať už byla Riley jakákoli, rozhodně byla vždy originální a neměla potřebu někoho napodobovat.

„A nyní,“ uzavře paní Chuová svůj proslov, „by chtěl pár slov pronést Rileyin bratr, pan Alexander Greenway.“

Pán a paní Greenwayovi mě nepožádali, abych promluvila na dnešním rozloučení. Řekla bych, že je moje matka varovala a objasnila jim, co si o Rileyině smrti myslím – tím mám na mysli tu věc s vraždou. Pro všechny je mnohem snazší obvinit Fairmontskou akademii, svalit veškerou tíhu tragédie na stres a tlak, pod kterým se studenti nacházejí, na nárůst spotřeby léků proti úzkosti mezi studenty. Možná proto se June s Daytonou rozhodly, že už to nedokážou v tomto prostředí dál snášet – obě se věnovaly příliš mnoha mimoškolním aktivitám a přátelily se se samýma zmetkama. Dosáhly všeho, čeho se na střední škole dosáhnout dá.

Riley ale taková nebyla. Riley Fairmontem bez problémů proplouvala. Loni prospala dvacet minut ze závěrečného testu z dějepisu, pak se probudila a během zbývajícího času sfoukla práci, za kterou dostala A plus.

Nepotřebovala před ničím utíkat. A kdyby ano, určitě by mi to řekla. Tím jsem si naprosto jistá.

Moji rodiče a sestry, kteří se tu taky ukázali, aby vyjádřili podporu Greenwayově rodině v těchto těžkých časech, mi hned po příchodu dali jasně najevo, že mě rozhodně nehodlají „podporovat“ v tom, jak se „předvádím“. Tím mají na mysli, že nevěřím policii z Cross Creeku, že provedli důkladné vyšetřování, než prohlásili Rileyinu smrt za sebevraždu.

Sedí hned za Greenwayovými. Izzy se na mě ohlédne přes rameno, když se Xander postaví a vykročí k lavici. Ani teď, ve chvíli největšího smutku, si moje otravná mladší sestra neodpustí posměšný pohled, když kolem prochází kluk, do kterého jsem tajně zamilovaná.

Xander mluvil i na pohřbu June a Daytony. V černém obleku vypadal naprosto úžasně. Vypadal spíš jako herec předstírající, že je mu osmnáct, než jako opravdový student posledního ročníku. Dnes má na sobě elegantní černý svetr a kalhoty, pod kterými se rýsují obrysy jeho lýtek. Jako syn ředitele místního pohřebního ústavu černému oblečení příliš neholduje. Většinou ho považuje za pracovní uniformu. Tento týden je ale všechno jinak.

Dav zašumí, když položí ruce na řečnický pult. Vzlyky a popotahování pomalu utichají. Lidé se v očekávání naklánějí dopředu. Vypadá to, jako by i Rileyin portrét na obrazovce nad Xanderovou hlavou potemněl. Právě kvůli tomu dnes přišla většina lidí. Chtějí slyšet nejoblíbenějšího kluka ze školy, jak nahlas vyjádří svůj smutek. Místnost je plná zvědavců. Musím přiznat, že jsem jednou z nich.

Představuju si, jaké by to bylo, kdybych ho mohla utěšovat. Zabořit prsty do jeho hustých hnědých vlasů a jemně přejíždět po klikatící se pěšince. Cítit jeho hlavu na svém rameni a jeho dech na svém krku. Je ten svetr opravdu tak hebký, jak vypadá? Greenwayovy děti zdědily po matce vytříbený vkus, takže by to mohl být pravý kašmír. Klouzal by pod mými dlaněmi, tak měkký…

Soustřeď se, Flores. Zrovna teď by ses neměla chovat jak nadržená nána.

„Moje sestra,“ pronese Xander přiškrceným hlasem, „byla ta nejlepší bytost, jakou jsem kdy poznal. Byla tak vtipná a chytrá a… Je toho tolik, co jí nebylo dopřáno zažít. Nikdy nešla na školní ples. Nikdy neměla svoje vlastní auto. Nikdy mě neporazila v Unu.“

Lidé se nervózně zasmějí, protože si nikdo není jistý, jestli není nevhodné dát najevo pobavení v tak smutný den. Xander se zarazí, odmlčí se a tváře mu zrudnou. Sám si není jistý, jestli byl ten vtip namístě. Zavře své chladné modré oči. Má dvě řady řas, je to stejná genetická mutace, jakou měla i Elizabeth Taylorová. Teď mezi nimi kloužou slzy.

Zakoukala jsem se do Xandera ještě předtím, než začal být tak neskutečně krásnej. Když jsme se poprvé potkali, nebyl o moc vyšší než já a jeho kolena a lokty trčely z bledé pokožky jako koule na dveřích. Byla to ale neopětovaná láska na první pohled. Žaludek se mi stáhne studem, když si vzpomenu, jak jsem o něm donekonečna mluvila při večeřích. Moje sestry mi to neustále připomínají. Musela jsem dávat Izzy pět babek, kdykoli se u nás stavila Riley, aby o tom před ní nezačala žvanit.

Měla jsem Riley říct, že se mi líbí? Život by jí to nejspíš nezachránilo, ale teď se cítím divně, že jsem před ní měla tajemství. Vždycky jsem si říkala, že jí to jednou přiznám. Při nějaké vhodné příležitosti, aby to vyznělo spíš vtipně než pateticky. Nakonec jsem si vždycky řekla, že ten vhodný okamžik teprve přijde, a teď mě štve, že jsem neměla pravdu.

„Svět bez Riley nestojí za nic,“ dokončí Xander ztěžka svou řeč, jako by mi četl myšlenky. Moje srdce začne bít rychleji. „Svět bez ní jako by potemněl. Můj život bude mnohem horší, když ho teď nemůžu sdílet se svou sestřičkou. Nikdy…“ hlas se mu zlomí. Byl tak klidný a vyrovnaný, když mluvil na pohřbu June a Daytony. I když byl smutný, dokázal se ovládat. Dnes ale vypadá, že se každou chvíli zhroutí. Shrbí se, svěsí ramena a místností se rozléhají jeho vzlyky. Zvedne svou krásnou ruku k obličeji a přitiskne si její hřbet na mokrá víčka. I ze zadní lavice si nejde nevšimnout, jak se mu obě ruce třesou. „Nechápu, proč musela odejít. Nikdy to nepochopím…“

Odvrátí se od mikrofonu a vypadá, že je na pokraji svých sil. Jeho otec přispěchá, pevně ho obejme a oběma kanou z očí slzy. Marně se snažím vzpomenout, kdy pan Greenway naposledy plakal na některém z pohřbů, které organizoval. Vybavuju si ho spíš jako vyrovnaného člověka, který neustále vtipkoval, i když to byly většinou takové ty trapné tátovské vtípky, a skoro pořád v ruce třímal plechovku se sodovkou. Teď ani není schopný organizovat celý ceremoniál. Odvádí Xandera zpět na jeho místo. Paní Greenwayová ho obejme z druhé strany, zatímco se paní Chuová vrací na pódium a znovu se ujímá role konferenciéra.

„A nyní,“ pronese paní Chuová a rázně přitáhne pozornost publika ke svému klidnému projevu, „vystoupí fairmontský školní sbor, držitel několika ocenění, aby vzdal poslední poctu Rileyině památce.“

Moment. Cože?

Poposednu si, abych vytáhla program, který jsem si strčila pod zadek, když jsem se usazovala na své místo. Rileyina fotka na přední straně není ani týden stará. Poslední fotka, kterou kdy dá na Instagram. Je to selfíčko focené v koupelně, no potěš. Otevřu program a rychle ho prolétnu pohledem. Je to tak, fairmontský školní sbor je uvedený jako předposlední část obřadu. Zpívali i na pohřbu June a Daytony, ale tam to bylo pochopitelné, protože alespoň Daytona byla jejich členkou. Riley byla jejich pitomá kapela úplně ukradená.

Ze skupiny stojících smutečních hostů se oddělují členové sboru a míří k pódiu. Měla jsem si jich mezi ostatními všimnout. Na rozdíl od ostatních nejsou ani zdaleka tak sklíčení, jdou vzpřímeně a oči jim září vzrušením z nadcházejícího vystoupení. Bezcitní magoři.

Zatímco se před pódiem rovnají do řad, prohlížím si program. Na zadní straně je citát z Bible – dobrý pokus, Greenwayovi, ale Riley byla neznaboh – a báseň, ve které Aniyah Dorseyová vyjádřila své pocity. Kdyby si Riley mohla tu báseň přečíst, dostala by takový záchvat smíchu, až by jí tekly slzy. Rýmuje se to. Riley. Plašeji. Uštěpačněji.

Školní sbor se rozezpívává sérií příšerných ooooh. Sólistka stojící uprostřed skupiny agresivně vyťukává nohou čtyřdobý rytmus. Všichni se zároveň nadechnou a spustí tu samou zatracenou píseň, kterou zpívali na pohřbu June a Daytony. I’m Always Chasing Rainbows. Letos s touhle písní nejspíš jezdí po soutěžích. Možná by to měli přehodnotit. Je strašná. Je to oficiální napodobenina písně Somewhere Over the Rainbow, jenom tato verze je o hodně trapnější. Sólistka – vyzáblá krátkovlasá holka z posledního ročníku – začíná zpívat.

„Neustále se honím za přeludy. Sleduji mraky plující oblohou. Všechny moje cíle i sny vždy končí v oblacích.“

Proboha. Proč zpívá tak přes nos? Úplně mi to rve uši.

Nehodlám jim udělat radost a nadšeně je sledovat. Znovu začnu listovat programem. Z fotky se na mě nenuceně šklebí blonďatá Riley s atleticky tvarovanou postavou, díky které ji každý podvědomě považoval za zdravou a vitální. Měla být královnou Fairmontu. Když vezmu v úvahu, že byla Xanderovou sestrou, určitě by se jí stala. Jí ale naprosto vyhovovalo – nebo to tak alespoň vypadalo – když se mohla se mnou držet v pozadí.

Na fotce v programu má čepici s velkýma medvědíma ušima staženou až po tmavé obočí. Začínaly jí být na vlasech vidět odrosty. I když byl teprve začátek podzimu, zapřísáhla se, že nesundá čepici, dokud se někdy během tohoto týdne nedostane do obchodu, aby si koupila odbarvovač. Už to nestihla. Dokud se její vlasy nerozloží a neodpadnou od hlavy, bude na nich mít centimetr tmavých hnědých odrostů. Kdyby to věděla, byla by pěkně naštvaná.

No to mě poser, řekla by tím svým chraplákem. I když nikdy nekouřila, měla hlas, jako by neustále přecházela bronchitidu. Slyším to tak jasně, jako by tu byla se mnou a šeptala mi do ucha.

Tady, kde by teď správně měla být.

Kde už nikdy nebude.

Motá se mi hlava. Už to dál nevydržím, musím odsud. Už nemám sílu brečet, ale jestli zůstanu, mohla bych začít řvát a překřičet ten pitomej sbor. Je mi ukradený, že bych zkazila tady to mizerný představení, ale nejspíš bych své rodiče utvrdila v přesvědčení, že jsem přišla o rozum.

„Někteří vzhlédnou a uvidí slunce.“

Vrávoravě se postavím a otočím se zády k představení i k celému shromáždění. Nedokážu se nenápadně vmísit do davu. Nemůžu předstírat, že moje tělo jednoduše nezabírá poněkud víc místa. Prostě si to musím přiznat a udělat to, co by udělala Riley. Co je mi po tom, že mě lidi uvidí odcházet? Když se vydám uličkou, koberec tlumí zvuk mých kroků. Držím hlavu vztyčenou, ať klidně všichni vidí, že nemám make-up rozmazaný od pláče, a ať si klidně myslí, že jsem ta tlustá čarodějnice ze třeťáku.

U dveří zahlédnu postávat Aniyah Dorseyovou, amatérskou básnířku a redaktorku školních novin. Má na sobě obrovské legíny a flanelovou košili. Stříbrné brýle usazené na tmavém snědém nose má zamlžené slzami. Šeptem se ke mně otočí: „Milo?“

„Ta tvoje báseň byla úplně trapná,“ zavrčím místo odpovědi.

Otevřela úžasem pusu. Netuším, jestli jsem ji urazila nebo naštvala, a upřímně řečeno, je mi to úplně ukradený. Nestojím o projevy solidarity od jiné tlusté holky. Nestojím o žádné projevy solidarity. Už nikdy.

„Vždy když vzhlédnu, spatřím déšť.“

Zvednu si límec od bundy, zastrčím ruce do kapes a vyrazím do světa, ve kterém budu na všechno sama, bez přátel.

2

I KDYŽ SE JEŠTĚ NECÍTÍM PŘIPRAVENÁ na návrat do školy, jsem tu, uhnízděná na židli u prostředního stolu během třetí hodiny, kdy máme chemii, zatímco pan Cavanagh maže z tabule zápisky z minulé hodiny. Lidé se pomalu trousí do místnosti a jejich hlasy zní jako bzukot komárů. Nemůžu si pomoct a vždycky sebou trhnu, když někdo projde příliš blízko kolem mě.

Podle údajů na internetu je pouze dvacet procent vražd spácháno někým, koho neznáte. Z toho vyplývá, že na osmdesát procent byla tím posledním, co Riley uviděla, tvář někoho známého, jak na ni zírá přes kalnou vodu potoka. Je osmdesátiprocentní šance, že to byl někdo jako Dawn Mathyová z Jmenovek, která sedí způsobně přede mnou a uhlazuje si svoji krátkou ofinu. Vždycky se rozohní, když někdo zpochybní nutnost řečnických a debatních týmů. Nebo Dan Calalang, který je sice už z posledního ročníku, ale v chemii si opakuje třeťák. Má až děsivě nabušené svaly na předloktí z CrossFitu. Ten by zvládnul někoho odtáhnout na smrt.

Klidně by to mohl být jeden ze správců, nebo paní Chuová, nebo někdo z těch, jejichž jména jsem se ani neobtěžovala zapamatovat. Někdo, kdo ode mě odtrhl mou nejlepší kamarádku a přitom stále chodí do školy, píše si poznámky a těší se na kuřecí nugetky ve školní jídelně.

Je mi špatně. Ještě nejsem připravená, abych se sem vrátila. Všichni vypadají tak normálně, ale ne všichni tady jsou normální – normální lidé totiž netopí holky v potoce.

„Čau Milo.“

Vzhlédnu a okamžitě zalituju, že u sebe nemám svazek bobkových listů. (Dají se báječně využít k zapuzení – i když Rileyina máma je má mezi kořením a používá je do omáčky na špagety.)

Na židli vedle mě se usadí Caleb Treadwell, nevlastní syn paní Chuové, se kterým jsem ve dvojici na laboratorní práce. Málem ztratí na židli balanc, jak se snaží zastrčit stříbrný řetízek za límec svého trička. Měla jsem po čichu poznat, že se blíží. Každé ráno se polije kolínskou, která voní kůží a mechem, ale nedokáže potlačit pronikavý pach ultra silné pleťové mycí emulze. Smrdí jako silný chemický koktejl.

Jeho vzhled je nepopsatelný. Vlasy mají divnou barvu, nejsou ani blond, ani hnědé, spíš khaki. Nosí stejný účes jako většina kluků ve škole – krátké po stranách, dlouhé uprostřed. Rozpraskané fialové rty má téměř pořád oteklé, takže to vypadá, jako by neustále špulil pusu.

„Jmenuješ se Mila, že?“ zeptá se, i když ví moc dobře, jak se jmenuju. Už skoro dva měsíce jsme v laboratořích spolu ve dvojici. Jenže on chce, abych se cítila provinile, že jsem mu okamžitě neodpověděla na pozdrav. Vždycky když je naštvaný, začne se usmívat. Jeho neupřímný pohled je naprosto prázdný. Zuby má stejně velké jako můj nehet na palci.

„Čau,“ odseknu. Zapřu se botou o spodní šprušli židle, abych udržela balanc, a nenápadně se od něho odkloním.

„Viděl jsem tě odcházet z pohřbu.“

„Fakt?“ odpovím a přehrabuju se v batohu, dokud nevytáhnu sešit do chemie a nepraštím s ním o stůl. „Ze kterého?“

Sípavě se zasměje. Ten příšerný zvuk se mi dostane pod kůži a chlupy na rukách se mi okamžitě zježí. Nemůžu říct, co mě na Calebovi odpuzuje nejvíc. Není to jeho zlozvyk olizovat si kůži na rtech, dokud nepopraská. Není to ani fakt, že o sobě neustále mluví jako o „jednom z těch správných kluků“, ani jeho přes tepláky viditelné erekce. Je to spíš kombinace tady toho všeho, co z něj dělá totálně nechutnýho slizouna. Má kolem sebe auru aktivisty za mužská práva. Parfém internetového trolla. Pižmo mansplainingu.

Jeho pusa vypadá úplně jako vagína. To mu taky moc nepřidá.

Můj respekt k paní Chuové značně oslábl od chvíle, kdy jsem poznala Caleba. Jsem přesvědčená, že nese částečnou zodpovědnost za to, že mu nebyla schopná koupit kalhoty, které by dokázaly zamaskovat jeho veřejné erekce.

Ha. Možná na to existuje nějaké zaklínadlo. Proč jsme se o to nikdy s Riley nezajímaly? Svět by byl mnohem bezpečnější místo, kdyby se dala uměle vyvolat impotence.

„Viděl jsem tě na obou pohřbech,“ odpoví Caleb, kterého neodradí ani můj nezájem a nulový oční kontakt. „Tebe nejde přehlídnout, ha ha.“

Caleb moc rád prokládá konverzaci narážkami na moji váhu a doufá, že se chytím. Když mu na to skočím a zareaguju, rozhodí teatrálně rukama a dostatečně hlasitě, aby to slyšeli všichni okolo, prohlásí, že si jen dělal legraci. Pak to vždycky vypadá, že já nemám žádný smysl pro humor, zatímco on je k popukání. Hajzl, který nesnáší tlustý lidi.

„Celá ta situace je hrozně smutná,“ pokračuje. Zapře se rukama o hranu stolu, aby vynikly jeho svaly. Má dlouhé zužující se prsty, které díky bílé barvě vypadají jako z kynutého těsta. Se zájmem pozoruju, jestli se začnou zvětšovat, až prasknou. Nebo obrostou šedozelenou plísní. „June a Daytona. Víš, že obě patřily do Spolku pro nadané studenty jako já? Daytona se nikdy neměla stát členkou, byla trhlá a tak strašně hloupá, ale měla dobré známky. Šly si po krku kvůli Raushovu stipendiu. Jejda. To jsem asi neměl říkat. Po krku.“ Rukou naznačí oprátku kolem vlastního krku a pomyslný uzel pevně dotáhne. „Oběšení je docela drsný způsob, jak skoncovat se životem. Tlusté lano jim popálilo kůži a zařízlo se do krku, který se natáhl… Musely se zhoupnout hodně divoce, když to vymrštilo jednu z Daytoniných bot. Víš, že ji doteď nenašli? Nejspíš je zapadlá někde ve křoví v aldridžském parku.“

Trhnu sebou. Junina i Daytonina rakev byly při pohřbu zavřené. Nepřemýšlela jsem, proč tomu tak je. Teď si představuju jejich poraněná těla, zatímco Caleb popisuje, jak se tělo po smrti nafoukne.

„Co myslíš, že byla ta poslední věc, kterou viděly?“ zeptá se najednou. „Slyšel jsem, že lidé, které oběsí, se při tom poserou, ale nejspíš se to jen povídá. Chci říct, kdokoli se může posrat, když umírá. Svěrače povolí a…“ Odmlčí se. Když mluví, sliny mu v puse dělají bublinky a vydávají zvuk podobný prdění. Proč musí kluci neustále vydávat nějaké zvuky?

„Riley Greenwayová by byla hned další v řadě po June a Daytoně na Rauschovo stipendium,“ řekne a natáhne se, aby se poškrábal na noze. Zatnu ruku v pěst a jsem připravená ho praštit do spánku, pokud začne ruku nenápadně posunovat k rozkroku. „I přesto, že nebyla členkou žádného klubu. Xander říkal, že chtěla napsat esej o práci v jejich pohřebním ústavu. Stejným způsobem ho on získal loni. Každé komisi se vždycky líbí humanitární úhel pohledu.“

Kéž bych mohla seškrábat svými nehty Rileyino jméno z jeho pusy. Nenávidím, když o ní lidé jako Caleb Treadwell mluví, jako by ji znali. Riley by bylo úplně ukradené, jestli získá Rauschovo stipendium. Přihlásila by se jenom proto, aby vyfoukla cenu někomu, jako je Caleb nebo June Phelan-Parková.

„Ale ona už tady taky není,“ dodá, pokrčí rameny a uchichtne se. „Takže cesta k Rauschovu stipendiu je pro mě volná.“

„Co jsi to říkal?“ Aniyah Dorseyová se zastaví u našeho stolu. Knihy si tiskne k tělu a pohled má upřený přes obroučky svých kulatých brýlí. Vlasy se jí lesknou jak laková barva, přírodní kudrny má vyžehlené dohladka. „Chceš snad říct, že tvůj život je teď lepší, když tři tvoje spolužačky spáchaly sebevraždu? Můžu tě citovat? Píšu článek o dopadu smutku na naši školu a tvůj naprostý nedostatek soucitu by se hodil do úvodníku.“

„Odprejskni, Rito Holoubková,“ odbude ji Caleb. Roztáhne pusu do zlostného úsměvu, až se mu kolem očí udělají malé vrásky. „Na tvý noviny ti každej kašle.“

Má pravdu. Fairmontská akademie má své noviny jen díky tomu, že je Aniyah nenechá zaniknout. Neznám nikoho, kdo by je četl. Ale myslím si, že je jí to jedno. Bude to vypadat dobře na přihlášce na vysokou bez ohledu na to, kolik lidí si je v pátek po vydání přečte.

Nebo vychází v pondělí?

Představím si Aniyah u potoka s vlasy vyčesanými nahoru, aby si je nenamočila. V nudném městě, jako je Cross Creek, musí být těžké najít události, o kterých by se dalo psát v novinách. Stálo by jí za to vytvořit si svou vlastní? Je zhruba stejně velká jako já a rozhodně dost silná na to, aby přidržela Rileyina úzká ramena pod vodou.

„Ty stejně nejsi další v pořadí na Rauschovo stipendium. Dává se studentům, kteří naplňují poslání Fairmontu, a rozhodně ne kreténům,“ řekne Aniyah a pohrdavě shlíží na Caleba. „Nehledě na to, že toto stipendium přidělují absolventi. Kdyby ho dali synovi ředitelky, vypadalo by to sakra podezřele.“

„Nevlastnímu synovi,“ opraví ji Caleb hlasitě. Spolužáci loudající se na svá místa se zastaví a ohlédnou se k našemu stolu. Pohledem nás odsuzují. Více očí, více podezřelých. „Nedělej si starosti. Určitě si ve svém děkovném projevu po získání stipendia vzpomenu na tři holky, který už nedokázaly držet krok. A nebo možná taky ne. Všichni na ně stejně do konce školního roku zapomenou.“

Zase se začne smát a rozhlíží se po sousedních stolech, kdo se k němu přidá.

Vím, že mluví hlavně o June a Daytoně. Nebyly to fajn holky, když byly naživu. Často si dělaly srandu z Riley, protože bydlela nad pohřebním ústavem. Ze mě si zas utahovaly, protože jsem tlustá a Mexičanka. Vždycky využily toho, čím se člověk odlišoval, a pak ho zesměšnily. Jako kdyby v televizi odkoukaly, jak být populární, ale naprosto nepochopily, že být známý nemusí zároveň znamenat být hajzl.

Ještě minulý týden bych si nejspíš sedla a zapsala si pár poznámek, abych se mohla později pokusit o sestavení kletby, díky které by Caleb propadl ve všech předmětech a nikdy by nezískal to blbý Rauschovo stipendium.

Tento týden ale hodlám jednat rychleji a Caleb se zmínil o třech mrtvých holkách, takže teď už je to osobní.

Moje bota se vymrští, zahákne se za spodní šprušli Calebovy stoličky a podtrhne mu ji pod tělem. V panice rozhodí rukama a zřítí se na Aniyah a pár dalších lidí, kteří za ní právě procházeli. Učebnice se rozletí na podlahu a při dopadu vydají ránu, jako když vystřelí z pušky. Aniyah třepe nohama ve vzduchu a batoh ji táhne k zemi jako převrácenou želvu. Caleb se drží za obličej a hlasitě nadává do dlaní. Nikde není vidět žádná krev. To mě na chvíli zamrzí. Alespoň se přestal usmívat.

Otočím se a uvidím pana Cavanagha, jak právě zavěsil sluchátko telefonu umístěného na stěně. Pohodí hlavou směrem ke dveřím. „Takhle ne, Milo. Čekají tě v ředitelně.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

1

2