Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Alissa Johnson: Štěstí nám přálo

Vydání první

Copyright © 2008 by Alissa Johnson

All rights reserved.

Tato kniha je smyšleným dílem. Všechny postavy, organizace a události

zobrazené v tomto románu jsou buď výsledkem autorčiny představivosti,

nebo fiktivně používané.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2266. publikaci

Přeloženo z anglického originálu As Luck Would Have It

Český překlad © 2019 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2019 Martina Černá

Přebal a vazba © 2019 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1095-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1096-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Alissa Johnson

Štěstí nám přálo

Pro Katherine Jane Johnsonovou,

protože jsi byla první, která ve mě uvěřila.

Poděkování

Své upřímné díky posílám

své agentce Emmanuelle Morgenové

a editorce Leah Hultenschmidtové,

bez nichž by tato kniha nemohla vzniknout.

Prolog

1796

V následujících letech se ukázalo, že vévoda z Rockefortu měl krásnou smrt. Dokonce velmi krásnou.

V danou chvíli se však Jeho Milost mnohem méně zabývala výsledky své smrti než vědomím, že teprve umírá – což je něco naprosto odlišného než být úplně mrtvý – takže měl pořád ještě čas pronést svá poslední slova. A protože jeho přítel, jediný svědek jeho předčasného odchodu, se tvářil tak zatraceně pochmurně, měl zároveň i příležitost k poslednímu vtipu.

„Užili jsme si to, kamaráde, pořádně jsme si to užili.“

Jeho ruky se dotkla teplá dlaň. „Šetřete síly, Rockeforte.“

„Však jsem šetřil, hlavně na tuto záležitost.“

„Jakou záležitost?“

„Záležitost, kdy umírající člověk vymámí… nepříjemné sliby z… kohokoliv, kdo je zrovna nablízku.“

Přítel se usmál. „Povězte mi, co mám udělat.“

„Moje děti… musíte je najít.“ Odmlčel se a chabě se zasmál. „Vidím výraz na vaší tváři, starý kamaráde… Nedělejte si starosti, vím, že mám pouze jediného syna… Nebojte se, ještě mě nezmátl zvuk andělské harfy.“

„Alexandera.“

Rockefortova tvář se zkřivila bolestí, která neměla nic společného s jeho zraněními. „Ano. Alex… Teď zůstane úplně sám… Už teď je až… příliš vážný… Dohlédněte, aby se naučil radovat ze života, aby byl šťastný.“

„Dohlédnu na to.“

„A ostatní…“ Rozkašlal se a musel si otřít z úst krvavou pěnu. „Nejsou to sice děti z mého masa a krve… ale patří do mého srdce.“

„Myslíte Coleovy a slečnu Browningovou?“

Rockeforte slabě přikývl. „Whit se musí postarat o svoji rodinu… Nikdy by si neodpustil, kdyby… skončil stejně jako jeho otec. A malá Kate… musí se věnovat svému… nadání pro hudbu.“

„Budu na to dbát.“

„Jejich sestřenice Evie… ta nebude mít snadný život.“

„Udělám, co bude v mých silách, abych jí ho ulehčil.“

„Ta malá nezbeda Mirabelle… má ostrý jazyk, ale…“

„Já vím. O všechny se postarám.“

„Vím, že se na vás můžu spolehnout… Děkuju vám… V rodině už nezbyl žádný muž… Whitův otec… s ním se počítat nedá.“

Rockefortovi vytryskl z nosu pramínek krve. Začal přerývaně dýchat a hlas mu zeslábl.

„Odpočiňte si,“ naléhal jeho přítel.

„Ještě jedna poslední věc… Slibte mi…“

„Co mám slíbit?“

„Slibte mi…“

„Jen řekněte, příteli. Dávám vám své slovo, že dohlédnu, aby byl slib splněn.“

„Slibte mi…“

Přítel se sklonil blíž, aby zaslechl jeho šepot.

Napřímil se však tak rychle, až se mu zatočila hlava: „Cože to ode mě chcete?“

Rockeforte se slabě usmál a mrknul. „Příliš pozdě… už jste to slíbil, starý kamaráde.“

Kapitola 1

1811, U ANGLICKÉHO POBŘEŽÍ

U těch, kdo měli to potěšení znát ji déle než dva týdny, panovalo všeobecné mínění, že slečna Sophie Evertonová má větší štěstí než kterákoliv jiná bytost v celé lidské historii.

Rovněž se soudilo, že je skutečně s podivem, že řečené štěstí se v jejím případě neomezuje jen na občasnou přízeň osudu, ale naopak se projevuje pravidelně a vytrvale.

Sophiina setkání s prozřetelností se pohybovala od každodenních všedních zkušeností přes zázračné až k těm katastrofickým. Ale každý náhlý úspěch byl okamžitě neomylně vykoupen pohromou a každý nezdar zmírnil následný prospěch.

Ve svých čtyřiadvaceti se Sophie už málem stihla stát čísi sedmou manželkou, ztratit se v jihoamerické džungli a být zastřelená šípem z ruky opilého lovce.

Na druhou stranu ji však nečekaný skon místního kouzelníka zachránil před nedobrovolnou účastí v manželství (její snoubenec se neubránil pocitu, že jde o jakési špatné znamení a věnoval jí půl tuctu zdravých koz, jen aby už byla pryč), povedlo se jí v džungli náhodně objevit dosud neznámý – a šťastnou shodou okolností mimořádně přátelský – domorodý kmen a také zdědit velmi pěkný městský dům v módní londýnské čtvrti, který jí po své smrti odkázal onen bezdětný a kající se lovec s lukem a šípem.

Tento způsob života by nejspíš většinu mladých žen přivedl do stavu neutuchající hysterie. Sophie ho však díky svému zdravému rozumu, pronikavé inteligenci a, ach, ano, také poněkud lehkovážné nátuře považovala za úžasné, byť občas dost zapeklité dobrodružství. Jak však ráda zdůrazňovala, stejně se proti tomu nedalo nic dělat. A tak se rozhodla čelit světu sice s ostražitým pohledem, ale s úsměvem na tváři.

Přesně tak, jak se nyní obezřetně usmívala na gentlemana, sedícího vedle ní na palubě lodi Sailing Diamond.

Muž, jemuž bylo už hodně přes šedesát, měl přívětivé šedé oči a hřívu bílých vlasů, stažených dozadu stylem, který vyšel z módy už před dvěma desítkami let, Sophii připomínal jejího otce. Je však nutné připomenout, že otec momentálně nebyl přítomen na palubě lodi, jež měla zhruba za dvě hodiny dovézt jeho dceru k břehu na její první návštěvu anglické půdy po téměř dvanácti letech.

Ještě před pěti minutami toho pána s laskavýma očima a nešťastným účesem vůbec neznala.

A bylo to podivných pět minut, uvažovala v duchu. Sophii se povedlo vyklouznout z přísného dohledu své milované, leč často únavné gardedámy, v naději, že se jí podaří být chvilku o samotě. Než se však stačila pohodlně usadit na lavičce, přisedl si k ní onen zvláštní malý pán a vtiskl jí do ruky dopis. Dopis, který nesl pečeť prince regenta. Muž se pak představil jako pan Smith a vyzval ji ve jménu britské koruny, zda by se laskavě ujala mise kolosálního národního významu. Na což mu nyní odpověděla: „Hmm.“

Pan Smith tedy trpělivě vyčkával na další vyjádření. Když se však nezdálo, že se nějaké blíží, popotáhl si zmačkanou vestičku a svraštil obočí.

„Musím říci, slečno Evertonová,“ začal, „že se k tomu zřejmě stavíte docela dobře. Chápejte, stěží jsem mohl očekávat, že omdlíte, nebo něco podobného, ale přesto jsem překvapen, že, jak se zdá, nejste ani trošku… ehm…“

„Překvapená?“ navrhla snaživě.

„Tak nějak.“

Sophie se zájmem naklonila hlavu ke straně. „Než jste mě oslovil, zřejmě jste musel pátrat v mojí minulosti,“ podotkla uvážlivě.

„Popravdě řečeno, slyšel jsem o vás velkou spoustu nejrůznějších historek,“ zachichotal se pan Smith. „Přišly mi však natolik nepravděpodobné, že jsem je spíš přičítal něčí přehnané fantazii.“

„To je možné,“ souhlasila, „ale samotná pravda se nakonec ukázala být dostatečně vzrušující, takže nějaké dramatické přikrášlování ani nebylo potřeba.“

Vrhl na ni pobavený úsměv. „Skutečně? Opravdu jste loni na tržišti čelila bengálskému tygrovi?“

Teď byla s úsměvem na řadě Sophie. Lidé příběhům o jejích dobrodružstvích málokdy věřili, ale přesto jim je velice ráda vyprávěla. Jejich reakce, pohybující se v rozmezí od potěšení až k pohoršení, jí přinášela zvláštní pocit uspokojení. Nikdy však neměla pochyby, že se posluchač dobře bavil.

„Ach, ano,“ odpověděla s nemalou dávkou potěšení. „A kdybyste tam byl, měl byste příležitost vidět mě skutečně překvapenou. Když pan Wang to zvíře odlákal kusem syrového masa a důkladnou dávkou hluku, převedla jsem poněkud trapnou ukázku hysterie. Už jste někdy viděl tygra zblízka, pane?“ otázala se. „Je to opravdu obrovské zvíře.“

Pan Smith po několik okamžiků rychle mrkal – což jí připadalo uspokojivé – pak si odkašlal a zadíval se na ni tak, jako by si právě všiml něčeho, co ho na ní zaujalo.

„Víte,“ prohlásil konečně, přestal ji provrtávat očima, a dokonce se na ni usmál, „vlastně si začínám myslet, že se na tu misi dokonale hodíte. Opravdu perfektně.“

„No,“ odpověděla a najednou si uvědomila, že je tak trochu zmatená. „Vaše dobré mínění mě samozřejmě velice těší, přesto vám musím připomenout, že nemám ani nejmenší představu, o jakou misi se jedná, ani zda mám souhlasit, že bych se jí měla ujmout.“

Pan Smith ji účastně poplácal po ruce. „Nic těžkého na tom není, má drahá. Vůbec nic. Budete, jak předpokládám, po příjezdu pobývat v domě svého bratránka?“

„Je to vlastně můj dům, ale ano, budu tam i s lordem Loudorem.“

„Výtečně. Výtečně. A vy se s Jeho Lordstvem znáte dobře?“

Sophie podezíravě přimhouřila oči. „Udržovali jsme víceméně pravidelný písemný kontakt. Byl zodpovědný za správu majetku mého otce, zatímco jsme byli mimo Anglii.“

„Zajisté. Bezpochyby po návratu překontrolujete účetní knihy. No, pokud to půjde, vynasnažte se, aby o tom nevěděl. Lord Loudor má široký okruh přátel a známých. V jisté společnosti je velice populární. Zejména u určité skupiny gentlemanů, kteří se netěší úctě mojí osoby ani mého zaměstnavatele,“ – pokynul rukou k obálce – „s nimiž byste se měla lépe seznámit, jak bychom byli rádi.“

„Chcete, abych špehovala příslušníky vlastní rodiny?“

Pokud pan Smith původně očekával pobouřené překvapení, nyní se ho dočkal.

„Slečno Evertonová,“ zapředl s přehnanou zdvořilostí. „Král, jak zajisté víte, je nepříčetný. Napoleon je téměř před našimi branami a dvě třetiny naší armády stojí na jeho straně. Anglie se v současnosti nachází v nesmírně nejistém postavení. Ohrožení číhá uvnitř našich hranic…“

„Od mého bratránka?“ přerušila ho.

„Lord Loudor popravdě nepatří mezi podezřelé. Má prostě jen tu smůlu, že mezi své přátele počítá i některé pochybné gentlemany.“

Sophie dlouze vydechla a se záměrnou pomalostí si urovnala záhyb na sukni.

„To není smůla, to je chybný úsudek,“ podotkla.

„Ať je tomu, jak chce, byli bychom rádi, kdybyste se s těmito gentlemany blíže seznámila. Našla si cestu do jejich pracoven, do jejich knihoven…“

„Nalézt cestu do jejich pracoven?“ Zbláznil se snad? „Zbláznil jste se snad? Panebože, vždyť by mě mohli přistihnout nebo bych mohla přijít k úrazu. S tímto druhem záležitostí nemám žádné zkušenosti.“ No, možná trošičku ano. „Musí přece existovat někdo, kdokoliv, kdo by se vám hodil mnohem lépe.“

Pan Smith zavrtěl hlavou. „Nikdo není pro dané účely a záměry tak vhodný jako vy. Jste v Londýně nová, takže nikdo neví, s kým sympatizujete a na čí straně stojíte. Což, také vzhledem k tomu, že jste vikomtova dcera, znamená, že před vámi dveře žádného salonu nebo plesového sálu nezůstanou uzavřené. Zároveň jde také o to, že disponujete jistými neobvyklými schopnostmi – jak předpokládám, díky tomu svému panu Wangovi. Otevírání zámků, házení nožem, některé druhy východních bojových…“

„Jsem jenom začátečnice,“ přerušila ho. Téměř.

Pokračoval, jako by neřekla nic. „Pak tu máme také skutečnost, že my, slečno Evertonová, máme něco, co vy potřebujete – peníze.“

Užasle se na něj zahleděla. Nevěděla, jak zareagovat na tak urážlivou poznámku. Copak snad opravdu věří, že je natolik lačná, aby doslova skočila z okna pro pár drobných? Pan Smith možná ani není takový blázen jako spíš hlupák. Snad kdyby mu to vysvětlila pomalu a pečlivě… „Vím, že finanční situace naší rodiny není tak stabilní jako dříve, ale jsem naprosto přesvědčená, že se to obrátí. A rozhodně nejsme ani zdaleka chudí…“

„Pokladna vašeho otce je takřka prázdná. Do půl roku, nejdéle do roka, přijde o Whitefield.“

Sophie úžasem zmlkla, což u ní byla zřídkavá a nečekaná situace. Po několika okamžicích tápání, co říct, se zmohla pouze na chabé „Já… my… to se musíte mýlit.“

„Víte, nemělo by smysl, abych v tomto ohledu přeháněl. Však zjistíte pravdu sama, až dorazíte do Londýna. Je mi líto, že vám přináším tak špatné zprávy, ale máme možnost vám pomoci. Nabízíme vám značnou sumu.“

Na hloupého blázna zněla páně Smithova řeč až otravně prakticky.

Dobrý bože, proč se to musela dozvědět právě teď? A od cizího člověka? Bratránek ve svém posledním dopisu sice naznačoval pár menších obtíží ohledně majetku, ale nic, kvůli čemu „by bylo třeba dělat si starosti“. Protože se spolehla na jeho slova, naplánovala si cestu přes půlku světa, aby si dopřála strávit nákladnou společenskou sezonu v Londýně. Jak ostudně hloupé.

A teď stojí před hrozbou ztráty Whitefieldu. I když byl už dlouho rodinným sídlem a jediným majetkem, který přinášel zisk, nepatřil do dědictví. Znamenalo to, že o Whitefield můžou přijít, může být prodán a navždy ztracen. Prostředky na jejich živobytí i domov, kde kdysi žily zemřelá matka a sestra… by byly pryč.

Nemyslitelné.

Sophie se narovnala v ramenou, otočila se a vrhla na pana Smithe svůj nejlepší obchodnický pohled.

„Rozumím tomu správně, že se nezajímáte přímo o některého z členů mojí rodiny?“

„Přesně tak.“

„Kolik?“ otázala se chladně.

„Promiňte?“

„Kolik peněz jste ochoten nabídnout za moje služby?“

„Ach, správně. No, po příjezdu dostanete přístup k menší částce, uložené u právního zástupce, říkejme tomu třeba kapesné. Také budete mít otevřený účet ve všech nejlepších obchodech v Londýně. Budete si moct pořídit všechny náležitosti, které mladá dáma pro svou první sezonu v Londýně potřebuje. Po splnění úkolu obdržíte patnáct tisíc. Pokud je dobře investujete, mohly by vaši rodinu pomoct znovu finančně zabezpečit.“

Sophie pohlédla na obálku. „A co když se ukáže, že jsou nevinní? Dostanu ty peníze i tak, nebo je platba podmíněná nalezením důkazu viny?“

„Pokud žádný důkaz neobjevíte, obdržíte pět tisíc liber, tedy třetinu původní částky.“

Sophie zavrtěla hlavou. „Polovinu,“ pravila rozhodně, „z pětadvaceti tisíc.“

„Polovinu,“ kontroval pan Smith, „z dvaceti tisíc. To je nejvyšší suma, jakou jsem vám oprávněn nabídnout.“

Sophie rychle uvažovala.

Ne však příliš dlouho.

„Tak mi, prosím, vysvětlete, co přesně chcete, abych udělala.“

„Vy chcete, abych svedl pannu? Zbláznil jste se?“

Alexander Durmant, vévoda z Rockefortu, se zatvářil naprosto znechuceně. Jeho Milost vypadala, že se co nejdřív rozpláče. Mladík se nešťastně choulil v lenošce u krbu a svou brandy spíš lokal, než pouze upíjel.

William Fletcher, usazený naproti němu, se přívětivě usmál. Připadalo mu, že se možná usmívá o chloupek přívětivěji, než by bylo vzhledem k okolnostem správně nutné, ale jako hlava anglického ministerstva války, rozsáhlého a nyní velmi aktivního, považoval za vhodné dopřávat si zábavu, kdykoliv a kdekoliv to jen bylo možné.

A zatraceně, tohle by opravdu mohlo být zábavné.

„Nevzpomínám si, že bych byl použil slovo ,svést‘, odpověděl mile. „Dokonce ani slovo ,panna‘, když už jsme u toho, ačkoliv nemám důvod pochybovat, že jí skutečně je. Vaším úkolem bude jednoduše být té dívce co nejvíc nablízku.“

Aby zamaskoval smích nad Alexovým pohoršeným výrazem, William vytáhl kapesník, zabořil do něj svůj baňatý nos a hlasitě a důkladně se vysmrkal. Příliš dobře věděl, že ohledně debutantek jednoduše neexistuje ani jediná věc, která by byla jednoduchá. Jsou to zkrátka komplikovaná a poněkud děsivá stvoření.

Kdyby byl Alex někým jiným, William by se mohl obávat, zda se mu ho podaří přimět ke spolupráci. Rockefortův rod však po více než čtyři sta let sloužil národním zájmům ve všech oblastech, kde bylo zrovna potřeba. Vojáci, špioni, velvyslanci – kdykoliv ministerstvo války i jeho dřívější předchůdci požádali, Rockefortové vyhověli bez odmluvy, bez stížností i bez dodatečných požadavků. V tomto rodu měli všichni muži smysl pro čest v krvi. Alex, počestný až do morku kostí, by raději zemřel, než by se zpronevěřil rodinné tradici. Dokonce by se zřekl i své obvyklé honby za herečkami a kurtizánami a vstoupil by do obávaného světa debutantek a jejich matek, lačnících po šlechtických titulech. Aspoň načas. Ale ne bez toho, aby si nejdřív zjistil, zda se tomu lze vyhnout.

„Existují určité hranice, Williame.“

„Nežádám po vás přece, abyste se kvůli šeku oženil,“ namítl důvodně. „Jen na ni buďte milý.“

„S tím nemám žádné zkušenosti.“

„Nesmysl. Nejméně ve dvou případech jsem byl svědkem, jak dokonale laskavý umíte být.“ William zastrčil kapesník zpátky do kapsy a pohodlně se opřel v křesle, aby si vychutnal příležitost vidět svého přítele, jak se nervózně ošívá. „Potřebuju mít uvnitř svého člověka a dvořit se Loudorově sestřenici vám poskytne široké možnosti, jak být v jeho společnosti, a dokonce v jeho domě.“

„Stejně dobře bychom se oba dva mohli dát představit…“

„Jenže to by v něm vzbudilo zvědavost, kde se v dosud tak samotářském vévodovi z Rockefortu vzal ten náhlý zájem.“ William zavrtěl hlavou. „Získejte si tu dívku a zároveň tím získáte i Loudora. Tak zjistíte, co jsou on i jeho kumpáni zač.“

Alex se mračil, klel, odmítal.

Nakonec však kapituloval, jak William předpokládal. „Tak tedy dobrá, k sakru. Co vlastně víme o té ženské, o té slečně…?“

„Evertonové. Slečně Sophii Evertonové. Její otec vlastní panství Whitefield. Vím, že slečna Evertonová má k tomuto místu zvláštní vztah, tak jako kdysi její matka.“

„Zemřela?“

„Ano, stejně jako její sestra, obě zahynuly při nehodě kočáru. Vikomt s dcerou odjel z Anglie brzy po neštěstí a předal správu panství svému bratranci.“

Alex nepřítomně přikývl. „Loudorovi. Jak je to dlouho?“

William zvolna odložil sklenku, olízl si kapku brandy z prstů a začal se probírat horou papírů. Po chvíli nalezl, co hledal. „Letos v únoru tomu bylo dvanáct let.“

„A jak byla tehdy slečna Evertonová stará?“ zeptal se Alex podezíravě.

„Bylo jí dvanáct.“

„No výborně,“ zahuhlal Alex. „Takže dnes je to stará panna.“

Neměla to být stížnost, spíš svého druhu projev obav.

„Ale no tak, příteli,“ napomenul ho William. „Mějte přece trochu srdce. Posledních deset let strávila cestováním z kontinentu na kontinent se svým otcem. Chudák holka neměla příležitost najít si vhodný protějšek.“

„Tak to bude chtít uhnat manžela.“

William odsunul papíry ke straně, znovu se uvolněně opřel a pak se usmál. „Je to snad strach, co slyším, Vaše Milosti?“

„Ano.“ Alex se důkladně napil a teprve pak pokračoval. „Co víme dál?“

William se se smíchem opět začal probírat papíry. Bylo to vlastně jen plané cvičení (už dávno se jejich obsah naučil zpaměti), ale poskytovalo mu možnost získat čas. „Aha, tady to máme… Hmmm… Zdá se, že slečna Evertonová je popravdě dost zvláštní úkaz… Mluví několika jazyky, z nichž pouze angličtina a latina patří k těm civilizovaným… Vychovával ji otec a guvernantka, z níž se později stala gardedáma, jménem paní Mary Summersová, a Číňanem s anglickými školami – starým rodinným přítelem. Dva posledně jmenovaní přicestovali společně se slečnou Evertonovou, ale pan Wang bude pokračovat do Walesu. Co se týká mladé dámy samotné, pověst tvrdí, že je poněkud prostořeká, se svým otcem sdílí zájem o starožitnosti bez finanční hodnoty a má za sebou pozoruhodnou sérii různých lapálií.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulná strana

Věnování

Poděkování

Prolog

Kapitola 1