© 2015 Éditions Sarbacane, Paris

Translation rights arranged through La Petite Agence, Paris

Czech edition published by arrangement with Agentia Literara LIVIA STOIA.

Copyright © Clémentine Beauvais, 2015.

Translation © Jitka Chmelařová, 2019.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-811-0

Clémentine Beauvais

Královny

ošklivek

přeložila Jitka Chmelařová

Pro moje nejmilejší obyvatele a obyvatelky města Bourg-en-Bresse, kteří se v knize tu a tam mihnou.

Soundtrack

– ELEPHANZ, Time For A Change

– STROMAE, Papaoutai

– JANE BIRKIN, Être ou ne pas naître

– INDOCHINE, 3 nuits par semaine

– JONIMITCHELL, All I Want

– FRANÇOISE HARDY, Soleil

– LISA LEBLANC, Y fait chaud

– WEWERE EVERGREEN, Penguins And Moonboots

– M, Les Triplettes de Belleville

– INDOCHINE, L’aventurier

– MUSE, Invincible

– THE TURTLES, Happy Together

– NANCY SINATRA, These Boots Are Made For Walking

– LOUIS ARMSTRONG, What A Wonderful World

Plán cesty tří Špekounek

Část první / BOURG-EN-BRESSE

1

A je to tady, na Facebooku už jsou výsledky: jsem bronzová Špekounka roku.

Překvapení. Po dvou letech jako zlatá Špekounka jsem se považovala za neporazitelnou, asi jsem se spletla.

Podívala jsem se, kdo získal nejvyšší ocenění. Na naší škole je nová, chodí do 1. B – neznám ji. Jmenuje se Astrid Blomvallová. Blondýnka, má spousta beďarů a šilhá tak, že jí je vidět jenom půlka levého oka, zbytek zůstává trvale skrytý pod víčkem. Porota rozhodně vybrala správně.

Stříbro získala jedna sedmačka ještě ze základky, Hakima Idrissová. Je fakt, že je taky pěkně ošklivá, s tím svým černým knírkem a trojitou bradou vypadá tak trochu jako štika.

Náš drahý přítel Malo přidal pod fotky osmnácti kandidátek komentář. Vzdal mi hold:

„Byl to velký boj, ale bez ohledu na letošní výsledky pro mě už navždycky bude absolutní královnou Špekounek Mireille Laplanchová. Její obrovský rosolovitý zadek, povislá hruď, bramborovitá brada a maličká prasečí očička nám navždy zůstanou vryta do paměti.“

Spousta lidí už to olajkovala (78).

Přidala jsem se taky (79).

Pak jsem šla dolů do jídelny a oznámila mámě: „Letos jsem bronzová Špekounka!“

„Aha. Takže teď jsou asi na místě gratulace?“

„No to nevím. Měla bys větší radost, kdybych svůj titul královny Špekounek obhájila?“

„Byla bych radši, kdyby pro tebe v téhle soutěži vůbec nehlasovali.“

„No to jsi ale neměla spát se starým ošklivým chlapem.“

„Takhle o svém otci nemluv.“

„Kdyby to věděl, byl by na mě hrdej!“

„Nebyl by hrdý.“

„Pošlu mu dopis.“

„Neposílej mu dopis.“

„Drahý tatínku, na konci tohoto krásného školního roku byla tvoje zbožňovaná dcera zvolena bronzovou Špekounkou roku Základní školy a gymnázia Marie Darrieussecqové v Bourg-en-Bresse. Je to šťastné zklamání, jelikož v minulých letech zpravidla vítězila.“

„Mireille, nerozčiluj mě.“

Máma se podívá do stropu a posteskne si směrem k lustru: „Jak já nenávidím puberťáky…“

Můj otec je napůl Francouz a napůl Němec. Abychom zachovali jeho anonymitu, říkejme mu Klaus Von Strudel. Je profesorem na Sorbonně v Paříži a píše knihy o filozofii. Když si máma dělala doktorát, byl její školitel a podle všeho ji školil velmi pečlivě, protože na jejím konci byla moje máma těhotná. Ale běda! Jejich vztah musel zůstat v tajnosti. Klaus byl tehdy – a ostatně pořád je – manželem jedné osoby s neskutečným potenciálem. Chcete důkaz? Ta osoba je už dva roky prezidentkou naší krásné Francouzské republiky. Abychom to nekomplikovali, budeme jí říkat Baracka Obamová.

Ti dva, Baracka Obamová a Klaus Von Strudel, spolu mají tři syny, kteří jsou teda moji nevlastní bráchové a mají debilní jména po řeckých hrdinech, ale raději opět použijme pseudonymy: Joël, Projël a Citroën.

Z důvodů, které mi unikají, máma z Paříže odjela, jakmile zjistila, že je těhotná, a rozhodla se stát profesorkou filozofie na gymnáziu v Bourg-en-Bresse, což je hlavní město departementu Ain (číslo departementu 01). Vzala si jistého pana Philippa Dumonta, který je, no, který je prostě Philippe Dumont.

Všichni tři spolu bydlíme v malebném domku se zahrádkou, ještě s naším psem Mourkem a kocourem Chloupkem.

A jestli jsem s Klausem v kontaktu? Ne, protože mi nikdy na žádný dopis neodpověděl. Místo aby odepisoval své ztracené dceři, dává rozhovory magazínu Filozofie. Asi tak každé tři roky vyplodí stať o metafyzice. Máma to kupuje a čte a já taky. Vždycky říká, ty tomu nerozumíš, Mireille, je to komplikované, ale já to stejně čtu a občas tomu i rozumím.

Klaus píše věci typu:

„Spekulativní realismus pronikl do dekantisované metafyziky…“

„Myšlenky Quentina Meillassouxe obracejí naruby současnou metafyziku a uštědřují jí vzrušující rány…“

„Přesto odmítám nástup filozofie vykastrované od Platona a Descarta.“

Já: „Ten Klaus je fakt prasák.“

Máma: „Tak dost, už toho vážně bylo dost! Zaprvé se nejmenuje Klaus a zadruhé to vůbec nechápeš, jeho myšlenky jsou revoluční, ale tomu ty vůbec nerozumíš, tomu ani nemůžeš rozumět.“

„Ale mami, vždyť on přirovnává Platona a Descarta ke koulím.“

„Patnáct!“ křičí matka. „Patnáct let… to je opravdu ten nejdebilnější věk na světě!“

„Patnáct a půl, prosím.“

Svůj první dopis jsem Klausovi poslala, když mi bylo osm:

Vážený pane,

moje máma (Patricia Laplanchová) mi řekla, že jste můj otec. Ráda bych se s Vámi v Paříži setkala a poznala [Joëla a Projëla]*. Chodím na Základní školu Laurenta Gerryho, mám dobré známky a číst jsem se naučila už ve čtyřech letech.

Na shledanou

Mireille Laplanchová

Podruhé mi bylo dvanáct:

Vážený pane,

neodpověděl jste na můj předešlý dopis, což od Vás není moc hezké. Jsem teď v 7. třídě na druhém stupni Základní školy Marie Darrieussecqové. Jsem nejlepší ze třídy. Ráda bych se s Vámi někde setkala, v Paříži nebo jinde. Moje telefonní číslo je […].

S pozdravem

Mireille

Třetí dopis jsem mu napsala před třemi měsíci:

[Klausi],

jseš můj otec. Víš to, protože jsi zcela určitě dostal moje první dva dopisy. Vidím Tě v televizi s [Barackou Obamovou], [Joëlem, Projëlem] a [Citroënem] a přijdeš mi jako děsnej náfuka, když ani neodepíšeš. Je mi patnáct a nejsem blbá. Pokud se bojíš, tak „za tím“ není moje matka. Přečetla jsem všechny tvoje knihy. Zavolej mi.

Mireille

Pořád žádná odpověď. Máma o tomhle posledním dopise samozřejmě moc dobře věděla – obálku jsem totiž dostatečně dlouho nechala viditelně povalovat na stole, než jsem dopis odeslala.

[Klaus Von Strudel]

Elysejský palác

Paříž

Milý doručovateli, přidej do kroku, otcovství nepočká!

„Opravdu vtipné,“ řekla máma, když to viděla, „opravdu vtipné. Jak ty jsi vtipná, dítě moje! Umírám smíchy.“

„Myslíš, že ji to máme nechat poslat?“ zeptal se Philippe Dumont se znepokojeným výrazem (= ohrnuté rty a žmoulání manžetových knoflíčků).

„Ať si dělá, co chce, prostě jenom ráda provokuje,“ odpověděla máma. „Stejně jí na to neodpoví, takže je to úplně jedno.“

Philippa Dumonta odjakživa hodně trápilo, že nedokázal zaplnit prázdnotu, kterou v mém životě vyhloubil Klaus Von Strudel. Bral mě do kina, muzeí a na bowling. Nechával mě jíst kaštanový krém přímo z hrnce. Říkal: Ber mě jako svého otce, Mireille, jsem tvůj otec! Já si dala ruce před pusu a dělala jsem: Oooooo… Oooooo… Jsem tvůj oteeeec! Pak se většinou nasupil: Tohle je můj dům, Mireille! Tohle je můj gauč! Žiješ u mě, uvědom si to. Je to pravda jen napůl, protože půlka domu patří mámě, až na to, že ještě nesplatila svoji část hypotéky (protože z učitelského platu asi těžko), zato Philippe je notář a rotarián, což znamená, že patří do Rotary klubu.

„Mami, co to je Rotary?“

„To je klub, kde se lidé jako Philippe, lidé různých profesí, scházejí a vyměňují si názory a představují si navzájem své děti.“

Philippe mě bere s sebou, aby se mě pokusil představit.

„Tohle je Patriciina dcera, Mireille.“

Rotariáni byli naprosto nadšení, že si mohli u vánočního chlebíčku s lososími jikrami potřást rukou s malým Quasimodem. A jednou, to mi bylo asi tak devět, někdo neuvěřitelně bystrý poznamenal: „Ta holčička je neuvěřitelně podobná tomu filozofovi, že? Všimli jste si toho?“

V tu chvíli mi bylo, jako bych uviděla záblesk naděje: dívala jsem se na oholený uhrovitý obličej toho muže a v duchu jsem ho ze všech sil povzbuzovala: No tak, řekni to, řekni, že vypadám jak Klaus Von Strudel, zasej pochybnosti, nech lidi, ať si to spočítají a dají dohromady… Možná že když celé město Bourg-en-Bresse podepíše petici, tak Klaus konečně přizná, že jsem jeho dcera!

Místo toho ale jedna paní odpověděla: „Jeanu-Paulu Sartrovi?“

A ten chlap přikyvoval: „Ano, přesně tak! Jeanu-Paulu Sartrovi!“

„To není úplně lichotka!“ vybuchla smíchy ta ženská.

„Není,“ uznal ten muž upřímně.

Google → Jean-Paul Sartre → neuvěřitelně odpudivý šilhající dědek. Snad ještě hnusnější než Klaus.

Další ráno jsem mámě oznámila: „Poslouchej, vsadím se, že kdybys někdy potkala Jeana-Paula Sartra, tak bys s ním skončila v posteli.“

„Chceš facku?“

„Jenom říkám, že vypadá jako tvůj typ! Filozof, revolucionář, velký teorie a tohle a tamto… Je to lichotka, maminko! Proč si hned všechno vykládáš špatně?“

„Přestaň si ze mě dělat srandu. Nespím se všemi okolo, ať jsou to filozofové, nebo kdokoliv jiný.“

„Každopádně ti musím oznámit, že už zemřel,“ řekla jsem, „Jean-Paul Sartre zemřel v roce 1980. A já jsem se narodila o tisíce let později, takže není pochyb, nemohl to být můj otec.“

„To ti můžu potvrdit,“ procedila matka skrz zuby.

Pak jsem se dala do zpěvu Pohřebního pochodu (tam-tam-tadam-taaam-tadam-tadam-tadam), abych vzdala hold vzpomínce Jeana-Paula Sartra. Skončilo to tak, že se máma hrozně rozčílila, drž už pusu, Mireille, prasknou nám z toho bubínky, tak už dost! A já jsem pak udělala něco, co jsem dělat neměla: „Víš, co jsme se učili v dějepisu, maminko? Že po druhé světové válce ostříhali dohola všechny Francouzky, co se vyspaly s německými vojáky. Dokážeš si představit, že jenom o několik málo let dřív…“

Upřeně se mi dívala do tváře, bylo vidět, že si v duchu přehrává to, co jsem právě řekla, ale stále tomu ještě nedokáže uvěřit. Trochu jsem se bála, ale stejně jsem pokračovala, jen tak ze srandy: „Cvak, cvak, a byla bys plešatá!“

Plesk, přiletěla facka.

„Jdi do svého pokoje. Už tě nechci ani vidět.“

Nevím, proč mě tak baví mámu takhle vytáčet. Nevím, proč jsem do záchodu vylila celou lahvičku parfému Flower By Kenzo, kterou mi Philippe Dumont laskavě koupil k narozeninám – no tak, Mireille, už jsi Philippovi poděkovala za ten parfém, který ti tak laskavě koupil k narozeninám? –, a nespláchla jsem, aby se dozvěděl, že jeho 54 eur skončilo v kanálu.

Nevím, proč to dělám, ale je to tak.

* ([Citroën] tehdy ještě nebyl na světě.)

2

Krhavý (příd. jm.): chorobně slzivý, mokvající.

Krhavé oči.

Krhavé oči jsou oči zanesené takovým tím bílým lepivým slizem, který se tvoří ze slz. Jako oči zalepené vlastním očním průjmem.

Přesně takovéhle oko mě pozoruje skrz tmavé okno v kuchyni.

„Co to jako má bejt?“

„To“ klepe na okno – až jsem z toho upustila roli papírových utěrek, která se dokutálí až k proskleným dveřím vedoucím z kuchyně na zahradu. Jako rozvinutý červený koberec (ale bílý). Přejdu po cestě vydlážděné utěrkami a otevřu dveře.

Je to zlatá Špekounka: Astrid Blomvallová. Přešlapuje z jedné nohy na druhou, potmě v naší zahradě, a upírá na mě své krhavé oči (hlavně to levé). Má na sobě tmavě modré džíny, trochu moc těsné, a černé tričko s nápisem INDOCHINE a drolící se fotkou několika šklebících se chlapů. Z něj trčí dvě tlusté, měkké ruce poseté pupínky a kulatý prasečí obličej. Blonďaté vlasy připomínající nitě na pečení má svázané do culíku. Na levé tváři má ďolíček: ďolíček, který je – beze srandy – pro tenhle baculatý obličej docela požehnáním, ďolíček, který jsem si zamilovala od prvního okamžiku, kdy se na mě Astrid Blomvallová usmála.

Usmála se, ale jako by hned zalitovala, že mi ukázala svoje rovnátka, a sklopí oči k zemi (k nohám překypujícím z páskových sandálů).

„Ahoj,“ zamumlá, „promiň, chtěla jsem se zeptat, jestli náhodou nejsi Mireille Laplanchová. Promiň, že tě otravuju, vím, že je pozdě, ale našla jsem tvoji adresu na internetu.“

„Jen pojď, Astrid, hned si to všechno vyjasníme,“ říkám jí a pustím ji na červený (bílý) koberec. „Nemáš se přece vůbec za co omlouvat. Tak jsi mě obrala o titul zlaté Špekounky! Ale já ti to nevyčítám. Myslím si, že všichni máme v životě právo někdy vyhrát. Všichni by měli dostat svoji šanci.“

Dívá se na mě, přesněji dívá se na mě jedno její oko, to druhé číhá za víčkem. Aha. Evidentně nepochopila, že si dělám srandu. To se mi stává často.

A sakra, začala brečet. Pozor, blíží se záplavy! Vyndejte pytle s pískem, postavte hráze!

„Nebreč, Astrid Blomvallová. Teď mě poslouchej, mladá dámo, jo? Nebreč, budeš dehydratovaná. No tak, to bude zas dobrý, na, vysmrkej se.“

Kleknu si na zem, abych utrhla několik kusů ze svého červeného (bílého) koberce, a nabídnu jí je, jako kdybych jí dávala zásnubní prsten. Ze všech sil se hlasitě vysmrká. Posadím ji na stoličku z IKEA, která pod její vahou nelichotivě zavrže. Kocour Chloupek si myslí, že jsem to já (protože stolička si přesně tohle nelichotivé zavrzání většinou schovává pro mě), přeběhne přes kuchyň a skočí Astrid Blomvallové na klín. Nepřítomně ho začne drbat na zádech, což Chloupka přiměje zvednout ocas a nastavit zadek, takže se Astrid naskytne pohled na jeho malinkatou kaštanově hnědou prdelku. Pak se otočí a olíže jí slzy, které jí stékají po tváři. Je to vyjádření soucitu, ale taky to je tak trochu nepříjemné, protože má jazyk jak suchý zip.

„Tohle je můj kocour Chloupek. Chloupku, Astrid Blomvallová,“ seznámím je. „Proč brečíš, Astrid Blomvallová?“

„No, zvolili mě zlatou Špekounkou,“ fňuká Astrid, „to je snad dobrý důvod, ne? Nejsem ve Francii ještě ani rok, v Bourg-en-Bresse jsem teprve chvíli, a už mě zvolili největší Špekounkou!“

„A předtím jsi byla kde?“

„Ve Švýcarsku, u sester.“

„U čích sester?“

„No u sester, v katolické škole, víš?“

„Ahááá!“ zašklebím se a rozhodím rukama, abych jí naznačila, jak pramálo schvaluju volbu takové školy ze strany jejích rodičů.

Co tak asi mohou dělat její rodiče? Zeptala jsem se.

„Moje máma je umělecká keramička, táta je Švéd.“

„To musí být dobrá kariéra, švédská národnost.“

„No, prostě žije ve Švédsku. Něco dělá, jen nevím přesně co.“

„Doufám, že nenavrhoval tuhle stoličku,“ říkám a opovržlivě u toho ukazuju prstem na taburet z IKEA. „Nevejde se mi na něj ani půlka zadku a nikdy mi to nezapomene připomenout.“

„Jsi vtipná,“ zamumlá Astrid zamyšleně.

A protože jsem nejenom vtipná, ale taky pohostinná, nabídnu jí fantu. Pak taky zbytek šunky od kosti. A ještě kousek tiramisu – dělala jsem ho sama, svýma malýma ručičkama. Řeknu jí to a ona mi odpoví, že jsem dobrá kuchařka.

„Moji prarodiče totiž mají restauraci. Spadla jsem do toho už jako malá. Jak Obelix. S tím možná souvisí i naše podobné tělesné proporce…“

„To já,“ zakňourá Astrid, „vařit vůbec neumím, ale umím fakt skvělé jablečné pyré.“

A pak: „Ale jak se s tím dokážeš srovnat? Že jsi největší Špekounka na celý škole? Je to těžký… Je to fakt těžký.“

„Ále, mám nadlidsky vyvinutou hroší kůži. Vím, že až mi bude pětadvacet, můj život bude daleko lepší. A tak čekám. Jsem hodně trpělivá.“

„To je smutný, čekat, až bude líp.“

Mám chuť jí odpovědět, neboj, tohle bude trvat jenom tak první tři roky, pak si zvykneš. Ale je jasné, že chudinka Astrid neměla stejný cvik jako já, u sester jí určitě dokola neopakovali, že je tlustá a ošklivá. Zato u mě je to něco jiného, mně už se to stalo tolikrát, že si z toho už jenom dělám srandu. Stéká to ze mě jako voda z lotosových listů.

Takže tak. Když jsem utahaná nebo mám svoje dny nebo rýmu, tak to pak jo, ok, to se mi pak někdo může dostat pod kůži. Ale dneska večer ne. Dneska večer se nic takového neděje a zlatá Špekounka mě evidentně zrovna potřebuje.

Astrid si promne tričko. Ti smutní chlápci na fotce se začnou drolit ještě víc.

Prohlásím: „Nechci tě rozčilovat, ale myslím, že tvoje tričko už má svoje nejlepší dny za sebou.“

„Já ho totiž nosím pořád.“

Zvláštní, jak její hlas najednou zněžněl… A ten slavný ďolíček, který se jí udělá v těstovité tváři a připomíná otisk kávové lžičky…

„A proč?“

„Protože Indochine je celej můj život… Fakt celej můj život. I dneska večer, než jsem k tobě šla, jsem je poslouchala, to oni mi dodali odvahu, abych sem vyrazila.“

„Cože? A to si představ, že já je ani neznám.“

Podívá se na mě, jako bych zrovna řekla, že nevím, kdo je Baracka Obamová, tak to zkusím: „To je nějaká chlapecká skupina?“

„Ne! Je to popová skupina, je to… Ty fakt nevíš? Je to… nejlepší skupina všech dob!!!“ V tu chvíli začne zpívat. „A třikrát týdně, ach můj bože, jak je krááásná… Nic?“

„Ne, promiň. Máma hudbu neposlouchá a Philippe Dumont taky ne, poslouchám jenom… No, vlastně nic moc neposlouchám.“

Nemám hudební sluch. Uši mám příliš malé, ošklivé a zakroucené na to, aby mohly zachytávat melodie – myslím si, že abyste mohli mít rádi hudbu, musíte mít obrovské plachťáky ve tvaru ústřic, které vlají ve větru a vtahují noty do svého nitra.

„A kdo je ten Philippe Dumont?“

„Náš náhradní otec a manžel, pohledný muž se šedinami na spáncích, dobře známý místní buržoazii. Miluje Benátky a vozí si odtamtud vázy, které vypadají, jako by někdo vyzvracel pestrobarevné sklo.“

Jedna taková stojí na okenním parapetu. Ukážu na ni. Je domovem obrovského áronu, který na nás vyplazuje jazyk.

„To je cool,“ pronese Astrid bez zájmu, „ale teď mi řekni, Mireille, cos dělala ty, když tě poprvý zvolili zlatou Špekounkou? Zrušila sis Facebook?“

„To ne! To rozhodně ne, co blbneš! Normálně jsem si objednala pizzu Hawai a snědla ji nad Kafkovou Proměnou, protože jsme den nato psali písemku.“

Tohle… je lež – rozhodně nejsem ten typ, který si čte knížku až poslední večer před písemkou. Ale nemůžu té ubohé Astrid říct pravdu: že jsem si tehdy večer před třemi lety, když jsem zjistila, že jsem zlatá Špekounka, dala havajskou pizzu s příchutí soplů a slz a tři hodiny jsem se na Youtube dívala na videa s kočkama jezdícíma na robotických vysavačích.

„A co je to vůbec za kluka, ten Malo?“

„Ále, jeden debil, kterej se v životě určitě neztratí.“

„Ale proč? Proč…“

„Proč je tak zlej?“

„Jo, proč to dělá?“

„Protože je hrozně hloupej. Nejspíš nějaká komplikace při porodu. Víš, narodili jsme se ve stejný den ve stejný porodnici tady v Bourg-en-Bresse, takže podle mě byly všechny sestřičky zaneprázdněný vykřikováním, že jsem to nejošklivější mimino na světě, a prostě si nevšimly, že malý Malo vedle v pokoji nemá dost kyslíku nebo nějakýho jinýho plynu, díky kterýmu jsou lidi inteligentní a hodný.“

Tohle… je taky lež. Ve školce byl Malo můj nejlepší kamarád. Tehdy nebyl ani hloupý, ani zlý. Pořád jsme se spolu smáli. Z modelíny jsme si vyráběli holuby z nosu. Chodili jsme si hrát jednou k němu, podruhé k nám. Koupali jsme se spolu, bojovali ve vodních bitvách a pleskali se navzájem žínkami. Pak jsme chodili na stejnou základku a i dál jsme trávili každé odpoledne spolu a hráli Mario Kart. Rozdělil nás až poslední rok na prvním stupni. Našel si kamarády, kteří mu říkali, hele, ta tvoje kamarádka Mireille vypadá jak velryba. Je hnusná jak prdel. Postupně si začal říkat, hele, vždyť je to pravda, koupal jsem se s velrybou. Pleskal jsem se žínkou s holkou hnusnou jak prdel. No a na druhém stupni se to zlomilo úplně. První den v šestce jsem šla směrem k němu a zavolala na něj: „Čau Malo!“

Stál se skupinkou kluků, ze kterých příšerně táhl sprchový gel Axe, takový ten, jak si ho nahatý holky v reklamách smyslně nanášejí všude po těle, i když všichni vědí, že to tam dole hrozně štípe, když se vám tam dostane.

Odpověděl: „Jo, co? Co je?“

Já: „No nic, jen čau. Jak je? Nepřišel mi od tebe letos pohled. Tys nebyl v Bretagni?“

„Co to meleš, ty tlustá krávo?“

Zabučela jsem: „Búúúúú!“

Vyplázla jsem na něj jazyk a utekla pryč.

A tohle – tohle je taky lež.

Vůbec jsem neudělala „búúúúú“ a neodešla jsem, jako bych to udělala teď, vyzbrojená humorem a hroší kůží. Stála jsem tam jak přibitá a cítila jsem se, jako kdyby mi oči vypadly z důlků a oční bulvy se propadly do nitra mojí lebky. Zřetelně jsem slyšela, jak se tam kutálejí sem a tam jako kulečníkové koule, a o tři hodiny později, když je školní sestra pomocí kleští na šneky vylovila a vrátila zpět na své místo, jsem se dívala na svět, ve kterém se ze mě stala tlustá kráva.

Tahle tlustá kráva nosila příliš upnuté tričko, příliš upnuté džíny, příliš úzké boty. Nevešla se do svých hadrů ani do tohoto světa.

Abych to zkrátila: nic z toho samozřejmě Astrid neřeknu, a to z dobrého důvodu – je chudinka příliš zaneprázdněná brekem na stoličce z IKEA, která jí neustále připomíná, že je na ni příliš těžká, a koneckonců oprávněně, však já sama jsem na ní svého času taky uronila spoustu slz, ale teď už mi to je jedno, už je to dlouho, byla jsem malá.

„Ale ne, Chloupku! Vždyť ji pozvracíš!“

Na poslední chvíli z klína poloviční Švédky vyhodím kocoura, jehož hrudní košíček se už už začal stahovat – ještě skoro ani nedopadne na zem a už radostně vypudí chuchvalec chlupů, natrávených granulí a trávy. Tahle podívaná ho přiměje okamžitě vzít nohy na ramena.

„Promiň,“ řeknu Astrid a utřu zvratky zbytkem červeného (bílého) koberce. „Věř mi, vím, že ti sice zrovna olizoval obličej, ale nemá to s tebou nic společnýho. Je prostě takový, cpe se trávou ze zahrady, jako by nevěděl, že ho příroda stvořila jako masožravce.“

„S kým to mluvíš, Mireille?“

V tu chvíli do kuchyně přijde máma. Astrid se podívá na ni, pak na mě, pak se znovu podívá na mámu a zpátky na mě. Zcela jistě si říká, tak jako všichni, jakým hrozným omylem mohl skřet mého vzezření vzniknout z věrné kopie Catherine Deneuvové, kterou moje máma nepochybně je.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Soundtrack

Plán cesty tří Špekounek

Část první / BOURG-EN-BRESSE

1

2

Část druhá / NA CESTĚ

Část třetí / PAŘÍŽ