Překlad knihy vznikl s finanční podporou

Nadace Českého literárního fondu.

© Éditions Michel Lafon, 2013

Published by arrangement

with Lester Literary Agency

Copyright © by Olivier Norek, 2013

Translation © Sára Töröková, 2018

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-794-6

Mé rodině, která mě drží nad vodou.

Jmenovitě to jsou Martine, Claude, Victor,

Corinne a Bruno.

Prolog

Březen 2011

Výška odpovídat mohla. Věk určitě. U vzhledu to s takovou jistotou říct nešlo. Simon Beckriche zvedl telefon a s co největší opatrností, aby nevzbudil příliš velkou naději, oznámil:

„Možná něco mám.“

Hlas staré paní na druhé straně linky zněl asi tak hlasitě jako výdech.

„Camille?“

„Není to jisté, madam.“

Než zavěsil, dohodli termín návštěvy v márnici pařížského Ústavu soudního lékařství.

Byla nalezena polonahá, bez života a bez průkazu totožnosti, v jednom squatu v bývalé radnici v Lilas v departementu Seine-Saint-Denis, mohlo jí být tak dvacet let. Nanejvýš. Při pitvě ji doktorka Léa Marquantová rozřízla skalpelem od jamky pod krkem až k podbřišku jediným tahem, jemným jako pohlazení. Útroby jevily známky nadměrné konzumace drog a alkoholu a také tak násilných pohlavních styků, že bylo nepravděpodobné, že by byly chtěné. Za celou svou kariéru soudní lékařky výraz „masivní poškození perinea“ nepoužila. Jak se stane, že to dojde tak daleko? Jaké krutosti musela zesnulá podstoupit, že jí mezi vagínou a rektem doslova nezbyla už žádná hráz?

Doktorka pohlédla na její špinavé dlaně, zlehka ji pohladila po vlasech, potom se konečky prstů dotkla zranění na obličeji. Rozhlédla se kolem sebe – tohle by totiž dělat neměla –, stáhla si latexové rukavice a gesta zopakovala. Překročila největší tabu své práce, poddala se empatii.

Když tedy o několik dní později Léa Marquantová procházela kolem plánovacího kalendáře Ústavu soudního lékařství a náhodou si všimla, že má přijít rodinný příslušník na její identifikaci, chtěla být u toho. Mezi její povinnosti to nepatřilo, ale prostě chtěla. Kvůli sobě. A taky kvůli ní.

Po tom, co se prostěradlo nadzvedne, jsou reakce různé a nepředvídatelné. Němé utrpení prosakující tělem a beroucí mu veškerou sílu člověka totálně ochromí, vzápětí ho ovšem ovládne zlost. Pomstychtivá zlost, jež vše odmítá a hledá terč, na kterém by se mohla vybít. Od tiché uslzené bolesti přes hlasité výlevy bolesti až po naštvanost. Chladný klid před bouří.

Soudní lékařka uviděla přicházet tři návštěvníky. Nikoho z nich neznala a usoudila, že ten, jenž všechny ostatní o hlavu a půl převyšuje a vykračuje si jako bývalý zápasník, musí být policajt z místního oddělení Kriminální policie. Moc toho nenamluvil.

„Poručík Mathias Aubin.“

„Dobrý den, poručíku. Doktorka Marquantová. Kapitánu Costovi se naše služby už nelíbí, nebo jste to dostal za trest?“

„Jen bych rád dotáhl jeden případ. Mám vás od kapitána pozdravovat.“

Nějak to zvládnou. Škoda, měla raději tichého Costu s jeho modrýma, trochu smutnýma očima.

Představila se rodině. Nejprve staré paní na invalidním vozíku, poté mladíkovi, který ji přivezl, a vyzvala je, aby ji následovali do márnice. Policista skupinku uzavíral, neslyšný jako stín.

Pohroužili se do podzemí ústavu. Na konci chodby otevřela dveře vedoucí do velké, studené a tiché místnosti podobné opuštěnému operačnímu sálu, u jedné stěny s velkým trezorem s řadami čtvercových dvířek o hraně přibližně sedmdesát centimetrů. Každá z nich obsahovala jeden lidský život, jeden příběh a jeden konec. Ozvalo se zacinkání a márnici osvítily neony. Zkontrolovala ve složce registrační číslo a ze čtyř set padesáti chladicích boxů vybrala jeden a otevřela dvířka obsahující tělo 11-1237. Vytáhla desku na kolejničkách s lidskou postavou ukrytou pod bílým prostěradlem.

Zkoumavě pohlédla na přítomné a přišlo jí, že v jejich očích vidí obavu. S rukou na látce okamžik počkala, potom rubáš jemně poodhrnula, aby nebylo vidět víc než jen pomlácený obličej.

Statný policajt, jenž je doprovázel, je pár minut před tím upozornil, že tělo, které za chvíli uvidí, je tělo toxikomanky, možná patří jejich dceři a sestře, ale životem na okraji společnosti se určitě změnilo, zestárlo a zhrublo. Úmyslně pomlčel o sexuálním týrání, takové detaily se sdělovaly až v případě, že tělo bylo rodinou identifikováno. Žádným varováním ani upozorněním však nešlo předejít šoku, který přišel, když pohlédli na obličej mladé ženy.

Žena, uvězněná na invalidním vozíku, se pokusila vzepřít slabýma rukama na opěrkách a nadzvednout se. Autoritativním, ale současně bezbarvým hlasem okolostojící ujistila, že se o její dceru nejedná. Syn nevydal ani hlásky. Obličej mrtvé ženy však byl opuchlý, takže se mohli plést. Soudní lékařka proto stáhla prostěradlo úplně a odhalila mrtvolu posetou modřinami, škrábanci, mnohočetnými rankami s hnědavými strupy a zčernalými infikovanými krátery od tisíců vpichů injekčních stříkaček. Stará paní sevřela synovu ruku a jistým, jakoby odevzdaným hlasem znovu potvrdila, že osoba, jež před nimi leží, není jejich Camille. Syn stojící po jejím boku pootevřel ústa, ale místo věty, kterou se chystal říci, z něj vyšel jen vzdech.

Doktorka Léa Marquantová věděla, že škála možných reakcí na pohled na mrtvolu je nekonečná. Přesto si nemohla pomoci a nahé tělo rychle zakryla, protože v mladíkově pohledu se zračilo cosi perverzního. Tím spíš, když neznámá nebyla identifikovaná.

Před odchodem vytáhl policista z aktovky protokol, zaškrtl políčko „identifikace negativní“ a dal ho oběma návštěvníkům podepsat. Tolik doufal, že se mu podaří najít rodinu té neznámé. Nabídl jim, že je doprovodí k východu, ale slušně ho odmítli.

V taxíku, který je pak odvážel domů vzhůru do Saint-Cloud, mezi sebou matka a syn neprohodili jediné slovo. Matka odmítala jakoukoli vinu. Jednala pro dobro rodiny, i kdyby pak za tento hřích měla zaplatit vlastní duší.

Schoulený syn se soustředil na svůj dech. V každé zatáčce se bál, že pozvrací koženou sedačku taxíku. Měl žaludek až v krku, cítil, že ho opouštějí síly, v celém těle až po konečky prstů cítil mravenčení, které provází nevolnost. Na vteřinku se ponořil do svých myšlenek a chvíli mu trvalo, než si uvědomil, kde je a co se stalo.

Camille. Také ji poznal. Svou Camille. Svou skoro sestru. Poznal ji a mlčel.

První část

„Tady nejsme v Hollywoodu,

tohle je Seine-Saint-Denis.“

Velitelka M. C. Damiani

1/

Středa 11. ledna 2012

Costa otevřel jedno oko. Jeho telefon, položený na vedlejším polštáři, vibroval. Přimhouřil oči, aby zjistil, kolik je hodin. Půl páté ráno. Ještě než hovor přijal, věděl, že se někdo někde nechal odprásknout. To bylo jediné, kvůli čemu Costu mohl někdo budit uprostřed noci.

Stál v kuchyni, opíral se o lednici, na níž jen tak tak držel lísteček s poznámkou „koupit cukr“, a šklebil se nad hořkou kávou. Mlčky si oknem prohlížel spící budovy naproti. Byl jediný v celé čtvrti, u koho se svítilo, a říkal si, že rozsvícení města připadlo dnes ráno na něho. Zkontroloval si na opasku zbraň, navlékl si svetr a černý neforemný kabát, do kapsy si strčil klíče. Služební Peugeot 306 neměl rád zimu a odmítal nastartovat. Dnes ráno na tom byli Victor Costa i auto podobně. Chvíli vyčkával. Zapálil si cigaretu a dostal záchvat kašle. Konečně se mu podařilo zhluboka si odkašlat a zkusil znovu nastartovat. Po několika záškubech se motor zahřál a on prázdnými ulicemi v klidu několikrát projel na červenou, až se napojil na státní silnici č. 3.

Čtyři nekonečné šedé jízdní pruhy zabodávající se jako kopí do města. Předměstské domy postupně střídají paneláky a ty zase věžáky. Uhnul zrakem před romským táborem. Karavany, kam oko dohlédne, přilepené jeden na druhý poblíž linky RER. Prádlo sušící se na drátěných plotech svírajících tu část populace, jež nemůžeme ani milovat, ani nenávidět. Zatáhl okénko, když míjel městskou skládku s jejími výpary, jen několik námořních uzlů od prvních obyvatel. Přesně takovým způsobem se přistupuje k departementu 93 a jeho obyvatelům: prostě se jim pod nos strčí hory odpadků. Takový nápad by se měl realizovat v hlavním městě, skládka intra muros. Jen aby člověk viděl, jak by se na to milí Pařížané tvářili. Možná ale měli zdejší obyvatelé – nezaměstnaní a přistěhovalci — méně vyvinutý čich… Minul nekonečná parkoviště společnosti BTP a pozdravil hlouček stále stejných dělníků, pracujících načerno, čekajících v hloučku na popelářské vozy. Teď už jen pokusit se začít nový den a nepropadnout depresi.

2/

Pantin. Čtvrt na šest ráno.

Zrušené doky podél kanálu Ourcq. Rozkládají se na milionech metrů čtverečních jako celá opuštěná čtvrť. Každý rok nové sliby, že je zbourají. Řada prázdných hangárů, které ve 30. letech přebíraly náklady obchodních lodí připlouvajících kanálem. K nebi před ním trčí železné zrezavělé monstrum s napůl vyvrácenými dveřmi a rozbitými okny.

Nehostinnost místa umocňoval jemný déšť.

Costa nadzvedl žlutou pásku s nápisem Policie ohraničující zakázanou zónu pro v tuto hodinu nepravděpodobné čumily. Vyndal průkaz a ukázal ho uniformovaným policistům. Ronan, specialista z jeho týmu, típl cigaretu, pozdravil ho a podal mu maglitku. Zamručel taky „ahoj“ a nasměroval proud světla na železné zrezavělé dveře, za nimiž, jak předpokládal, bylo místa činu.

Několikrát do nich museli strčit, než s táhlým skřípáním povolily. Costa vstoupil dovnitř následován svým spolupracovníkem. Vystoupal po schodech, natolik strmých, že mu připomněly, že mu brzy bude čtyřicet, a vešel do místnosti, která v tom šeru působila jako nekonečná. Přejel po ní svítilnou, ale zahlédl jen poletující prach. Odnikud se vynořil policista.

„Vy jste z kriminálky?“

„Kapitán Costa. Co mi k tomu tady povíte?“

Policista spustil a během řeči mu ukazoval cestu:

„To hlídač, teda, jeho pes začal kňučet. Tak zvedl prdel a šel se podívat.“

Udělal úkrok stranou.

„Pozor! Tady je díra. No, takže se šel podívat a našel ho tady, mrtvýho…“

Ronan jeho proslov potichu zhodnotil jako dobré, velmi poučné shrnutí. Policajt si to vyložil špatně a odkráčel pryč. Costa a jeho společník se ocitli sami tváří v tvář černému obrovi. Seděl na podlaze, jako by se sesul sám od sebe, paže mu visely podél těla, jež mohlo mít skoro dva metry, hlavu na prsou. Na zářivě bílém svetru se uprostřed hrudi vyjímaly tři díry s obřími skvrnami od zčernalé krve.

Oba policisté zůstali chvíli před mrtvolou beze slov stát se zvláštním pocitem, že se cítí být živí víc než kdy jindy.

„Ronane, sežeň toho poldu, cos ho naštval, a postarej se, aby nám do protokolu řekl něco víc, a obstarej techniky a doktora. Taky si vyžádej stojací reflektory. Silný.“

3/

Skladem se vinula do nekonečna prodlužovačka napájející dva halogeny namířené na nehybné tělo. Sam, nejnovější člen Costova týmu, si hrál s lampami a nastavoval správnou výšku. Vypadal až moc hubeně a křehce a mohlo se tak zdát, že se k policii dostal omylem. Anebo náhodou. Působil jako snaživý nemotorný kolohnát, šmejdil všude kolem. Všude, jen se vyhýbal mrtvole obřích rozměrů osvícené jako rocková hvězda a provrtané střelami.

„Seš nějakej bledej, Same. Nevypadáš ve svý kůži.“

„Trhni si, Ronane, je mi na blití. Fakt. Costo, moc dobře víš, že tohle nemám rád. Co kdybych se šel spíš poohlídnout, jestli tu někde nejsou kamery, prověřit okolí… nebo vám skočím pro kafe? Je mi to fuk, cokoli…“

„Kamery, to není špatnej nápad. Projdi přilehlý ulice. Ronane, vem si motorku a jeď s ním. Budeme jako obvykle předpokládat, že pachatel nebo pachatelé chtěli být mazaný a toho chlápka neodkrouhli někde poblíž domova. Zjistěte, kudy všudy se sem dá vjet. Hledáme auto, takhle vysokej negr se na zádech nenosí. Hledáme pick-up, dodávku, prostě nějaký auto.“

Costa popadl vysílačku.

„Aubine, jak seš na tom?“

Obří železná budova rušila signál, praskající přístroj vyplivl nesrozumitelnou odpověď. Costa se na vysílačku podíval a snažil se vzpomenout, jestli vůbec někdy fungovala dobře. Vytáhl mobil.

„Aubine, jak seš na tom?“

„Jsem na cestě spolu s policejním lékařem, za tři minuty jsme tam, doktor tady vedle mě ještě dospává noc.“

Místo činu ohledal tým techniků z kriminálky. Ze všech úhlů cvakaly fotoaparáty a jejich záblesky odhalovaly mrtvolu v nepřirozeně živých barvách. Odebrat biologické stopy, zapečetit všechny nedopalky cigaret, lahve a nejrůznější odpadky, které se na podlaze opuštěného hangáru našly. Rutina. Kriminalističtí technici v bílých sterilních kombinézách s pečlivě zakrytými ústy a vlasy, aby odebrané vzorky nekontaminovali vlastním DNA, se míhali v nacvičeném baletu, aniž by se zajímali o obra uprostřed a o důvody, proč se toho lednového rána nechal odprásknout.

Jeden z nich teď vypnul halogeny a prohlížel okolí crimescopem. Ultrafialovým světlem osvítil každý centimetr čtvereční a hledal krvavé stopy nebo jakoukoli jinou biologickou tekutinu. Potom vzal chemické činidlo Blue Star a rozprášil ho v úzkém pásu kolem mrtvoly; bez úspěchu, žádná reakce, místnost zůstala ponořená ve tmě. Vedoucí techniků, chlapík s hustým plnovousem, díky kterému vypadal jako profesor ze staré školy, jemuž jeho kolegové přezdívali Don’t touch, se obrátil na Costu.

„Žádná světelná reakce, žádná krev. Ten tvůj obr tu nezemřel, tady ho jen posadili. My máme hotovo, můžete si tu teď šlapat, kde se vám zlíbí, my padáme.“

Zatímco technici balili a zavírali své kufříky, Aubin dojel ke skladišti, zaparkoval a probudil lékaře, který spal s otevřenou pusou a chrápal.

„Jsme na místě, doktore.“

Ten ještě ani neotevřel oči a už nadával.

„Tolik povyku pro jednu mrtvolu, to mě fakt dokáže vytočit.“

„Doktore, mluvíš stejně blbě jako policajt.“

Když Costa spatřil Mathiase Aubina, napadlo ho, že lékaře po cestě někde vytratil, ale pak si všiml, že je schovaný za ním. Aubin by dokázal zastínit kohokoli. Byl normandská korba, vysoký a rovný jako mrakodrap, navrch s rozbitým unaveným ksichtem připomínajícím Lina Venturu, kdykoli se rozčílil. Když se s ním Costa setkal poprvé, ani ve snu ho nenapadlo, že ten muž bude jedním z mála, kterým bude důvěřovat. Deset let v třiadevadesátce se všemi sračkami, které to obnáší. Aubin pozdravil Costu svým chraplavým hlasem.

„Ahoj, Victore.“

„Dobrýtro, Mathiasi. Dobrýtro, doktore.“

„Tak kde je ten váš chlapík?“ ozval se lékař.

„Je to ta jediná mrtvola v místnosti, rozestavěli jsme okolo ní halogeny, abyste ji náhodou neminul.“

Lékař si přidřepl k mrtvému a všiml si, že i když obr sedí na zadku, převyšuje ho.

„Toho je ale kus…“

„Na to kašlem, nás zajímá, jestli je po něm.“

Doktor nahodil pracovní tón.

„To teda je. Úmrtí skutečné a nezvratné, na svetru zůstaly stopy po několika střelných ranách, nezdá se, že by šlo o přirozenou smrt. Vypíšu průvodku k pitvě, abychom si ho na patologii mohli rozřezat. Já se v něm teď štrachat rozhodně nebudu, na to je moc brzo, jdu zpátky do postele. Žádanku mi zašlete do práce.“

Lékař se otočil, ale Aubin mu stál v cestě.

„Tak snad mu pro jistotu zkontroluješ puls, ne?“

„Kurva drát, vždyť má tři obří díry ve svetru nasáklým krví a několik hodin se nehejbe, copak to vám nestačí?“

Aubin stál nehnutě, odhodlaně. Lékař si natáhl latexové rukavice a položil mrtvému dva prsty na aortu.

„Nic, žádnej tep. Stačí? Můžu už jít, nebo chcete, abych ještě zkontroloval, že byl na všech očkováních?“

Aubin ho doprovodil ven, zatímco Costa vyťukal číslo soudního sekretariátu, aby o události zpravil soudce.

„Bez dokladů, objeven dnes ve tři ráno hlídačem, zastřelen pravděpodobně ruční zbraní. Lékař nám vypsal průvodní list, stačí, abyste nařídili pitvu… Děkuji… Dáme vám vědět, jakmile zjistíme víc.“

Costa zavěsil a zamyšleně pozoroval pohřebáky, jak obří tělo s obtížemi zapínají do příliš krátkého černého vaku. Mrtvol viděl Costa už tolik, že by se při jakékoli pitvě mohl klidně cpát zmrzlinou, takže ho nijak zvlášť nevzrušovalo, když viděl, jak se jeho nový případ vzdaluje směr márnice.

4/

Doktorka Léa Marquantová, patoložka z Ústavu soudního lékařství v Paříži, zůstávala pro Costu záhadou. Byla to dcera ředitele jedné soukromé pařížské kliniky, ale raději trávila čas mezi mrtvými, než aby snášela neustálé nářky živých. Costa ji znal jen v bílém plášti, kaštanově nazrzlé vlasy stažené do culíku, světle zelené oči schované za úzkými hranatými obroučkami, dětský usměvavý obličej v naprostém rozporu se schopností rozříznout lebku za méně než minutu a hrabat se ve střevech. A tak si častokrát pomyslel, jak by asi vypadala s rozpuštěnými vlasy a v šatech bez cákanců od krve.

Zvláštní povaha jejich vztahu spočívala v tom, že se potkávali pouze v návaznosti na podezřelá úmrtí, a Costa tyto příležitosti využíval, aby nenápadně průběžně kontroloval nepřítomnost prstýnku, jenž by se jí mohl na prstě objevit.

Dnes ráno kráčeli vedle sebe po jedné z dlouhých chodeb budovy.

„Má ten váš klient nějaký příběh?“

„Jo, příběh chlapa, kterej byl dnes ráno v jednom skladišti nalezenej mrtvej se třema střelama v hrudníku.“

„Vyřizování účtů?“

„Možná. Zbytek mi budete muset dovyprávět vy.“

Lékařka přiložila svou bezpečnostní kartu k magnetickému zámku pitevního sálu.

Obrovo tělo mělo pod studeným neonovým světlem šedivou barvu. Chodidla mu přečnívala přes operační stůl. Léa Marquantová si přetáhla chirurgickou roušku a po několik vteřin trvajícím tichu udělala sérii fotek.

„Dobrá, nejdřív rozstříháme oblečení a podíváme se, co střely napáchaly.“

Nadzvedla lem svetru nasáklého krví a rozřízla ho odspodu až ke krku. Costa vytáhl tygří mast a namazal si horní ret, aniž by doktorku spustil z očí. Do deseti minut tu bude nedýchatelno.

Bez námahy svršek rozhrnula. Několikrát se nevěřícně dotkla neporušené hrudi mrtvoly. Žádné známky po střele. Ani nejmenší škrábanec.

„Tomu vašemu týpku se rány hojí sakra rychle.“

Costa se přiblížil, aby se sám přesvědčil. Dlouze vydechl. Podíval se na lékařku. Byl naštvaný. Vyhodnotil to jako vždy. Co nejjednodušeji.

„Tři díry ve svetru, žádná odpovídající rána, museli mu navlíct něčí svetr…“

Odmlčel se. V dalších úvahách pokračoval v duchu sám pro sebe.

„Tohle nesnáším,“ zabručela Léa Maraquantová.

„Co?“

„Začnete s nějakou hypotézou a dopovíte si ji v duchu.“

„Promiňte. Říkal jsem si, že když našeho neznámého nezastřelili, budete muset zjistit jinou příčinu smrti… A já, já budu muset prošetřit ten svetr.“

Doktorka mezitím odstranila z mrtvého zbylé oblečení a udělala další sérii fotografií.

Poklidný. Takový dělal dojem, úplně nahý se zavřenýma očima.

A přesto ta noc úplně poklidná být nemohla. Jeho penis, obtočený snad stokrát u kořene provázkem, vypadal jako zčernalá povadlá zelenina. Lékařka se zarazila, naklonila se a upravila si ochranné brýle.

„Victore, myslím, že mu chybí koule.“

Zopakovala to, tentokrát elegantněji.

„Incize chirurgickým nástrojem, odnětí varlat po předchozím podvázání. To se mu určitě nelíbilo, zranění jsou očividně ante mortem. Potvrzuje to užití něčeho, co vypadá jako obyčejný provázek, u kořene penisu, na způsob škrtidla k zastavení krvácení.“

„Nejen že potvrzuje, ale i upřesňuje.“

„Upřesňuje co, Sherlocku?“

„Že nejen že chtěli, aby žil, zatímco mu je budou řezat, ale taky aby zůstal naživu i potom.“

Koutek úst se jí zvedl do náznaku úsměvu, obdivovala policistovu bystrou dedukci. Pokračovala ve zkoumání těla centimetr po centimetru, potom ho s Costovou pomocí otočili.

„Posmrtná ztuhlost se projevuje plně po celém těle, ačkoli je pořád trochu ohebné; smrt nenastala dřív než před šesti hodinami. Probíhá posmrtné klesání teploty, tělo je vlažné. Nevidím žádné ranky ani jiné viditelné zranění. Kouknu se po případných podlitinách.“

Přitáhla si k sobě stolek s nástroji a vybrala si jeden ze skalpelů. Přiložila jeho ostří na levé lýtko a provedla rázný řez, po celé délce rozřízla kůži i maso. Sval se jako červené poupě doširoka rozevřel.

Naprosto lhostejný obr s obličejem rozpláclým na stole otevřel a vykulil jedno oko.

„Nic zvláštního nevidím, žádné stopy po ranách.“

Lékařka se nahnula a pevně sevřela druhé lýtko, aby ho stejným způsobem, rychle a přesně, rozřízla.

S pronikavým a ohlušujícím výkřikem se mrtvola zvedla a opřela o lokty. Costa s mladou ženou ztuhli. Obr obrátil hlavu a podíval se dozadu na svá dvě otevřená lýtka, potom se otočil směrem k muži a ženě stojícím v šoku po jeho boku. Pokusil se zvednout, ale podařilo se mu jen převrátit stolek s vyskládanými nástroji a sklenicemi a za tříštění kovu a skla se sesunul k zemi. Ztěžka dopadl na podlahu, popadl první skalpel v dosahu ruky a začal s ním před sebou máchat. Costa vytáhl zbraň, postavil se před lékařku a namířil mu na rameno.

Muž, neschopný se postavit, se namáhavě odstrkoval rukama a sunul se po podlaze zanechávaje za sebou na bílé dlažbě krvavou šmouhu, dokud se nedostrkal do rohu místnosti, skalpel stále v ruce. Celý se třásl a těkal prázdným pohledem sem a tam. Costa si připadal směšně, když mířil na vyděšeného muže, a tak zbraň zastrčil.

„Teda do pr…, ten váš mrtvý se fakt hrozně rychle uzdravuje, Costo.“

/5

Stanice Quai de la Rapée na břehu Seiny, několik metrů od Ústavu soudního lékařství.

Metro vyplivne novou várku pěkně živých cestujících, kteří míjejí cihlovou budovu, aniž tuší, že v márnici čekají mrtvoly na svou poslední zpověď.

Čas od času se v okolí šíří zvláštní zápach. Zachytit ho jsou schopni pouze kriminalisté a patologové. Závan smrti. Vrytý do paměti jako jakési varování. Nezvratný koloběh posmrtného rozkladu těla. Smrt, chladnutí, ztuhlost, vysychání, černání, rozklad.

Některá zvířata se od narození tisknou k zemi, aby se schovala v trávě a unikla případným predátorům. Mají to vrozené: instinkt přežití.

Když my lidé zavětříme pach rozkládajícího se masa smíchaný s krví a exkrementy, naše podvědomí okamžitě ten smrad smrti rozpozná. Máme to vrozené: instinkt smrti.

Costa se opíral o kamenné zábradlí mostu Morland nedaleko vchodu do Ústavu patologie a jeho pohled se utápěl ve špinavě zelené Seině. Nevnímal racky se špinavým peřím, kteří se hádali o nějaké odpadky unášené proudem. Přemítal, co se asi událo v továrně v Pantin a před tím, myslel na člověka, spíš šílence, dost zvráceného na to, aby svou oběť vykastroval, pak jí natáhl prostřílený svetr a nakonec ji odsoudil k rozřezání při pitvě.

Vražda je bodnutí nožem, rána z pistole nebo úder železnou tyčí. Spontánní čin, často ve spěchu, s minimálním promýšlením. Vražda je často odbytá raz dva. Rozhodně to není kabaretní číslo.

Costa za tím vším tušil problémy.

Do jedné mezery před vraty budovy zadkem nacouvala ambulance. Po chvíli ho dnes už podruhé míjelo obří tělo, ne tak mrtvé, jak se zdálo, teď napojené na kapačky, směřující na kliniku Jean-Verdier v Bondy. Costa zahodil cigaretu, která se točila ve vzduchu, než dopadla do vody a zhasla. Vytáhl mobil a shrnul Aubinovi podivný zvrat ve vyšetřování.

„Nasaď mi před jeho pokoj hlídku, dokud se nevzbudí. Já vezmu jeho hadry a odběry a všechno to pošlu na testy DNA. Moc v to nedoufám, spíš pochybuju, že krev na svetru bude jeho.“

„Druhá oběť?“

„Dobrej začátek roku.“

Costa nasedl do auta. Skrz prosklené dveře zahlédl lékařku s kávou v ruce. Volnou rukou nervózně vhazovala mince do automatu s kalorickými bombami. Zrovna řízla do živého chlapa, to vámi zacloumá. Určitě bude mít potíže s vysvětlováním.

Měl by za ní zajít. Promluvit s ní. Omluvit se.

Ale za co?

Povzdechl si a nastartoval.

6/

Bobigny. Policejní komisařství.

Dvoupatrový obdélníkový labyrint ze skla a kovu, skrývající ve svém středu dlouhou uzavřenou zahradu. V přízemí služebna a každodenní, téměř všední drobné přestupky. V prvním patře Departementní oddělení pro středně závažnou trestnou činnost. Čím výš, tím závažnější kriminalita, takže nakonec:

Departementní oddělení Kriminální policie Seine-Saint-Denis: SDPJ 93.

Severní křídlo je vyhrazeno kancelářím protidrogových složek, odkud se neustále line odér konopí z posledních zadržených. Nekončící pracovní doba, unavené ksichty, look hraničící se zjevem bezdomovce, policajt k nerozeznání od svého informátora. O kousek dál finanční oddělení, o něco klidnější, uhlazenější, jediné, kde se najde čaj, zdi obložené hromadami tisícestránkových složek týkajících se případů daňových podvodů. Vzadu oddělení pohřešovaných osob, lidi v jednom kole. Oddělení specializované na znásilnění a únosy, kde se uzavře jeden případ a hned nato se otevřou dva další.

V jižním křídle Skupina pro boj s pašeráky. Tady se zásahy provádí se samopaly i bazukami. Člověk musí být trochu blázen, aby to dělal dennodenně. Takže lebka jako maskot je docela pochopitelná. A konečně dvě Krimi skupiny, kam přistávají všechny vraždy v devadesát trojce. Šest kanceláří a šatna, kde se suší zakrvácené oblečení posledních obětí, aby se mohlo zapečetit. Šatna je většinou zaplněná, a tak se nezřídka stává, že policisté rozvěšují roztrhané svetry a natržené sukně v oknech.

Procházet chodbami kriminální policie znamená střetávat se tváří v tvář s tím nejhorším zlem, jakého je člověk schopen.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Prolog

První část

1/

2/

3/

4/

/5

6/

Druhá část

Třetí část

Čtvrtá část