Graham Masterton

PRO SVĚT MRTVÍ

BRNO 2019

Ukázka z elektronické knihy

Living Death

Copyright © Graham Masterton, 2016

Translation © Radka Klimičková, 2019

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2019 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-940-3 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-941-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7577-942-7 (Formát MobiPocket)

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

S láskou Katharine Walmsleyové

Gach madadh air á mhadadh choimheach.

Každý pes útočí na cizího psa.

Irské přísloví

1

Hledali někoho přesně jako ona. Bylo jim to jasné, hned jak se ve svých krátkých černých šatech a špičatých černých kotníčkových botách, s červenými očními stíny a vlasy obarvenými na svítivě zelenou vypotácela z klubu Eclipse.

Bylo skoro půl třetí ráno. Notně opilá dívka vypadala, že je tu sama. Začala se přehrabovat v oranžové jutové tašce s našitým obrázkem šklebící se dýně, až se jí nakonec podařilo vylovit mobilní telefon.

Ti dva se na druhé straně Oliver Plunkett Street opírali o svůj lesklý černý opel a pokuřovali. Nepřešli silnici okamžitě. Místo toho dívku sledovali, jak se mračí na displej telefonu, ťuká do něj svými třpytivě zelenými nehty a tiše kleje, protože se jí nedaří zaostřit na spuštěnou aplikaci. Celou tu dobu vrávorala na vysokých podpatcích, snažila se udržet rovnováhu a opakovaně si nahazovala neustále sklouzávající tašku zpátky na rameno.

Milo se podíval na Garreta a povytáhl jedno obočí. Oba muži byli oblečení do úzkých černých kabátů a bílých košil s kravatou. Milo byl malý a podsaditý, měl šedé vlasy ostříhané na ježka a tváře poseté akné. Garret byl vyšší, nad čelem mu vlála černá ofina, která vypadala jako zlomené havraní křídlo, a měl propadlé tváře a nad rty tenký černý knírek, kterému se v Corku říkalo „žíznivé obočí“.

„Tak co myslíš, Gare?“ zeptal se Milo.

Garret odcvrnkl nedopalek cigarety na silnici. „Ještě moment počkáme, víš co. Jenom pro případ, že se chytla se svým přítelem, kterej za chvilku vyleze ven, aby ji odprosil.“

Z klubu vyklopýtalo ještě šest nebo sedm lidí, kteří se postrkovali a u toho se smáli a kleli. Jeden mladý muž měl obličej natřený bílou barvou jako upír a z koutků úst mu kapala krev vyvedená červenou rtěnkou. Další měl na vršku hlavy zvednutou masku z hororové série Vřískot. Dvě sestry s rezavými vlasy byly v průsvitných zelených šatech převlečené za čarodějnice a hubená tmavovlasá dívka na sobě měla potrhaný bílý plášť jako bánší.

Jeden z mladíků vykřikl: „Tak kam jdem teď, kámo? Je ještě sakra brzo na to, abysme to zabalili, a já mám navíc chuť na další pivko.“

„Já ti nevím, chlape,“ odvětil jeden z jeho kamarádů. „Kdybych si tak nedal to kari. Mám takovej pocit, že bych moh hodit parádní šavli.“

„No, tak ne že ji hodíš na mě. Tydle džíny jsou fungl nový.“

Milo a Garret čekali, ale z klubu nevyšel nikdo další, kdo by se po dívce v černých šatech sháněl. Dál něco ťukala do telefonu a po další minutě nebo dvou bylo zřejmé, že se jí podařilo odeslat textovou zprávu. Hodila telefon zpátky do tašky a postavila se před vchod do obchodu s nábytkem hned vedle klubu. Rukama se přidržovala černé kovové mříže, aby udržela rovnováhu, a zjevně tam na někoho čekala.

Milo se podíval doleva a ujistil se, že nepřijíždí žádné auto. Potom s rukama v kapsách přešel ulici a přistoupil k dívce. „Všechno v pohodě, slečno?“

„Jo, jsem v pohodě,“ odvětila, aniž se na něj podívala.

„OK. Všimnul jsem si, že tu stojíš, tak jsem si říkal, jestli bys nechtěla hodit domů.“

„Ne, v klidu. Právě jsem si zavolala Hailo.“

Milo zvedl jedno obočí. „Tak jo, krásko. Super. Jenom jsem se chtěl ujistit, že jseš v pohodě. Vypadá to, že máš za sebou pořádnej večírek.“

„Ani ne.“ Dívka se dál držela mříží, a i když se na Mila ještě nepodívala, všiml si, že její červené oční stíny jsou rozpité, jako kdyby plakala.

„Bydlíš daleko?“ zeptal se jí.

„V Knocka. Ale to je v poho. Taxík tu bude za pár minut.“

„Jo tak, aha. Dobrý. Já jenom že se teď chystám jet domů do Gurra, tak bych tě moh svízt. Mohli bysme vyrazit hnedka, nemusela bys čekat.“

Dívka se na něj konečně podívala a v očích se jí třpytily slzy. Ačkoli měla make-up celý rozmazaný, všiml si, že je velice hezká. Měla velké hnědé oči, nosík trochu nahoru a plné, našpulené rty. Nechal ruce hluboko v kapsách, pokrčil rameny a usmál se na ni, jako by mu ve skutečnosti vůbec nesešlo na tom, jestli jeho nabídku přijme, a jenom se snažil být přátelský.

Trochu zavrávorala a oběma rukama se chytila mříží, aby získala rovnováhu. „No, já nevím,“ řekla a Milo už si myslel, že ho odmítne. V tu chvíli ale vyšli z klubu Eclipse další dva mladí lidé — vysoký mladík s širokými rameny v červeno-zeleně pruhovaném svetru a s hnědým kloboukem jako Freddie z Noční můry v Elm Street, ruku v ruce s kudrnatou světlovlasou dívkou. Blondýnka byla oblečená do červené přiléhavé kombinézy, na zádech měla připevněná obrovská červená křídla a z vlasů jí trčely dva červené rohy — anděl z pekla.

Mladík v kostýmu Freddieho si všiml dívky v černých šatech před obchodem a okamžitě se k ní otočil zády. Přitáhl si červeného anděla k sobě a ostentativně svou společnici políbil. Když to dívka v černých šatech spatřila, uniklo jí z hrdla tenké zamňoukání jako od opuštěného kotěte. Mladík anděla políbil znovu a kradmo se na dívku podíval, zda je sleduje. V tu chvíli se dívka otočila k Milovi a řekla: „Tak dobře, jo. Jestli mě můžeš hodit domů, bylo by to skvělý. Killiney Heights, znáš to tam?“

„Znám, no jasně. Tak pojď. Dej mi ruku. Nechceme přece, abys upadla na silnici a udělala tady divadlo.“

Pomohl jí přes silnici k opelu a otevřel jí zadní dveře. Když se jí podařilo svalit se na sedadlo, obešel vůz a posadil se na místo spolujezdce. Garret už seděl za volantem a jeho tmavé oči se surrealisticky vznášely ve zpětném zrcátku.

„Já jsem Milo a tohle je můj kámoš Gar,“ řekl Milo. „Jak se jmenuješ ty, krásko?“

Dívka stále tiše vzlykala. Zvedla levou ruku ke straně obličeje jako clonu, aby neviděla Freddieho a zlého anděla, kteří se stále líbali.

„Siobhán,“ odvětila ztrápeně.

„A co tě tak rozhodilo, Siobhán? To ten chlápek v pruhovaným svetru — ten co tam stojí s tou buchtou s křídlama?“

„To je můj přítel,“ hlesla Siobhán. „Teda byl to můj přítel. A tamto má bejt má nejlepší kámoška Clodagh.“

Garret se otočil na předním sedadle a řekl hrubým hlasem: „A co kdybych tam zaskočil a jednu pořádnou mu za tebe ubalil?“

Siobhán zavrtěla hlavou. „Ne. To by všechno jenom zhoršilo. Jenom mě prosím hoďte domů. Killiney Heights — takovej modrej dům úplně na konci ulice, u fotbalovýho hřiště.“

„Jasně,“ přikývl Garret. Nastartoval a auto se odlepilo od obrubníku. Když dojel na konec Oliver Plunkett Street a chystal se zabočit vlevo na Grand Parade, podíval se do zpětného zrcátka a všiml si taxíku, který si Siobhán přes aplikaci Hailo objednala. Právě přijížděl ke klubu Eclipse. Usmál se, ale neřekl nic.

„Ten kluk je teda kokot,“ řekl Milo. „Koukni na sebe, holka — jsi dvakrát hezčí než ta tvoje takzvaná kámoška. Ale jestli mu nemůžeš věřit, víš co, tak stojí za hovno, věř mi.“

Siobhán neodpověděla, ale hledala v tašce zmuchlaný papírový kapesník, aby si mohla otřít oči a vysmrkat se.

Po mostě svatého Patrika přejeli řeku Lee. Pod jednou lampou postával hlouček mladých lidí. Kouřili, bavili se a podávali si velkou lahev cideru.

Jakmile dorazili na druhou stranu řeky, jel Garret místo doleva po nábřeží směrem na Knocknaheeny rovně nahoru do prudkého kopce po Bridge Street a potom zabočil do MacCurtain Street, takže mířili na východ místo na západ.

„Kam to jedem?“ zeptala se Siobhán. „Do Knocka se jede tamtudy.“

„Zkratka,“ utrousil Garret.

Zdálo se, že Siobhán toto vysvětlení na chvíli uspokojilo, ale když Garret zabočil směrem na Summerhill ke křižovatce Saint Luke’s Cross, naklonila se na sedadle dopředu a opile zamumlala: „Todle je ale úplně opačnej směr.“

„Já jsem říkal, že to je zkratka,“ zopakoval Garret.

„Nedělej si s tím hlavu, holka, Gar ví, co dělá,“ vysvětlil Milo. „Todle mu ušetří celou tu cestu kolem Nemocnice svatý Marie.“

Siobhán se na okamžik zase opřela v sedadle, ale když Garret naznačil, že zabočuje vpravo na Middle Glanmire Road, znovu se napřímila a vykřikla: „Ne! Takhle se tam ale vůbec nejede! Musíš se vrátit! Kam mě to vezete?“

Milo jí položil ruku na paži a řekl: „To je v pořádku, Siobhán, nemusíš se hned tak rozpalovat. Všechno bude v pohodě. Gar musí vyzvednout pár věcí z Mayfieldu, než tě hodí domů, že jo, Gare?“

„Přesně tak,“ řekl Garret. „Zapomněl jsem na ně, to je všecko. Zapomněl bych někde i vlastní prdel, kdybych ji k sobě neměl přidělanou.“

„Vemte mě zpátky,“ vyhrkla Siobhán a ucukla rukou. „Je mi jedno, cos zapomněl, já s váma nejedu. Vemte mě zpátky.“

„Tak to nepůjde, obávám se,“ řekl jí Milo. „Todle je jedna z těch cest, po kterých musíš dojet až na konec, když už jsi vyjela. Tak trochu jako život, jestli mi rozumíš.“

„O čem to mluvíš?“

„Zamysli se nad tím. I kdyby ses hned potom, co ses narodila, koukla na svět a rozhodla se, že se ti to tu nijak moc nelíbí, zpátky mámě do pičky už bys stejně zalízt nemohla, že ne?“

„Zastavte!“ zakřičela Siobhán. „Okamžitě zastavte a pusťte mě vodsaď!“

Zoufale zatahala za páčku k otevírání dveří, ale byly zajištěné pojistkou. Siobhán se otočila a začala Mila tlouct pěstmi. Frustrovaně supěla, náramky jí zvonily a náušnice se kývaly. Milo se zasmál — vyrazil ze sebe krátké strohé zaštěknutí — a popadl obě její zápěstí tak pevně, že nemohla vůbec hýbat rukama.

Chvíli na sebe zírali — Siobhán měla oči vytřeštěné strachem a zděšením, zatímco ty Milovy byly naprosto klidné — šedozelené a téměř bezbarvé a bylo v nich tak málo výrazu, že by klidně mohly být obě skleněné.

„Prosím, nech mě jít, Milo,“ žadonila Siobhán a snažila se vyslovovat co nejzřetelněji a neznít příliš opile. „Můžu si zavolat taxík, kterej mě hodí domů, nebo to můžu i dojít pěšky, kdybyste nechtěli, aby někdo věděl, kde jsem byla.“

„Jít pěšky? Dyť se sotva udržíš na nohách, holka. Navíc už tam skoro jsme.“

Siobhán se zamračeně podívala ven z okénka. Viděla jen šedé kamenné zdi a keře lemující Middle Glanmire Road. Projeli kolem smetanové fasády hotelu Montenotte a jeho světel a vlaječek, ale potom se pustili úzkou ulicí obehnanou zdmi.

Po dalších pěti stech metrech Garret zpomalil a zabočil na prudce stoupající příjezdovou cestu. Před autem Siobhán spatřila velký šedý dům se zelenými a černými skvrnami na fasádě, které způsobila desetiletí vlhka. Na zápraží svítilo jediné světlo a v domě jedno okno bez závěsů v patře, jinak byl celý dům ponořený v temnotě. I zahrada byla tmavá. Kromě příjezdové cesty je ze všech stran obklopoval tisový živý plot vysoký přes šest metrů, takže Siobhán viděla jen střechy domů a komíny.

Před domem stála pomalovaná cedule s nápisem „Klinika svatého Jiljí“. Garret zajel k domu a zastavil.

„Necháte mě teď už jít?“ řekla Siobhán.

„Myslel jsem, že chceš hodit domů,“ opáčil Milo.

„To jo, ale teď už nechci. Chci jenom, abyste mě pustili.“

„No tak dobře, když na tom trváš. Gar tady musel zastavit, aby si vzal pár věcí, ale jestli vážně nechceš, abysme tě vzali zpátky do Knocka —“

„Nechci. Pusťte mě ven.“

Garret i Milo vystoupili z auta. Milo ho obešel a otevřel Siobhán dveře. Trpělivě stál a čekal, až si dívka sebere tašku a vysouká se z vozu ven.

Začínala už střízlivět, a když stanula vedle auta, pronesla: „Ježíši, přísahám Bohu, že netuším, jakou debilní hru si vy dva myslíte, že hrajete.“

Milo se omluvně usmál a pokrčil rameny, ale už jí neřekl, že Garret stojí kousek za ní a nad hlavou jí drží kilové tepací kladivo. Usmíval se, ještě když ji Garret tvrdě udeřil do levého spánku. Ozvalo se duté prasknutí a Siobhán se naklonila dopředu. Milo musel rychle ustoupit, aby se jí vyhnul, téměř jako tanečník, a ona dopadla na asfaltovou cestu přímo na obličej.

„Šikovnej chlap, Gare,“ okomentoval to Milo. Oba se sklonili a překulili Siobhán na záda. Byla v bezvědomí, ale oči měla stále napůl otevřené a víčka se jí chvěla. Obsah tašky ležel rozsypaný po zemi.

„To teda byla pořádná pecka, cos jí dal, kámo. Nepřekvapilo by mě, kdyby z toho měla nějaký poškození mozku. Doktor by se nemusel obtěžovat se zbytkem těch svejch sraček.“

„Todle je dobrý, těžký kladívko,“ poznamenal Garret. „Předevčírem jsem si ho koupil v Hickey’s. Tamto bylo moc lehký, no ne? Musel jsem je vždycky praštit tak pětkrát, než odpadli.“

Milo popadl Siobhán v podpaží a začal ji otáčet dokola. Velice pečlivě ji umístil tak, aby ležela přes příjezdovou cestu, a její kolena naaranžoval přímo za zadní kolo opelu.

Když vzhlédl, všiml si siluety muže v osvětleném okně v patře. Nezamával na něj ani mu nedal najevo, že ho viděl, protože věděl, že by mu ten muž neodpověděl. Co se Mila týkalo, muž jako by tam nebyl. Stejně nikdy neřekne, že viděl, co se Milo a Garret chystají udělat.

Garret si zapálil cigaretu a znovu se usadil za volant. Milo odstoupil od vozu, ale ne moc daleko, pro případ, že by se Siobhán znovu probrala a překulila se ze své současné pozice.

Garret nastartoval, ale dveře vozu nechal otevřené, aby přes rameno viděl, kam couvá.

„Tak jo, kámo, jseš tam dobře,“ kývl Milo a naznačoval mu, že může couvat.

Garret pomalu najel zadním kolem na Siobhániny nohy. Když jí dvoutunové auto rozdrtilo kolena, její kosti vydaly tichý křupavý zvuk.

2

Cleona se najednou posadila na posteli. „Eoine!“ zvolala. „Slyšíš ty psy? Něco je vyrušilo! Eoine!“

„Co?“ ozval se Eoin huhlavě. „Co se děje?“

„Psi, Eoine! Poslouchej!“

Eoin zvedl hlavu z polštáře. Psí štěkání se ozývalo tlumeně, protože venku silně pršelo a okno do ložnice bylo zavřené a závěsy zatažené. Přesto slyšel, že psi jsou zuřiví. Tohle nebyl monotónní štěkot psů, kteří netrpělivě čekají na vycházku nebo mají hlad či žízeň. Tohle byla panika — někteří psi téměř ječeli jako vyděšené děti.

Eoin rozsvítil lampičku na nočním stolku, odhodil patchworkovou přikrývku a vstal z postele. Přistoupil k oknu, roztáhl závěsy a vyhlédl ven do tmy. Okno bylo pocákané kapkami deště a jediné, co viděl, byla světla na zdi na konci dvou řad kotců a jejich odraz na mokrém asfaltovém dvorku. Jako první ho napadlo, že hoří, ale žádný kouř neviděl ani necítil.

Otevřel okno, aby psy lépe slyšel, a nebylo pochyb o tom, že jsou hysteričtí. Poznal alespoň dva z nich: Bulleta, mladého velšteriéra, jehož vysoký štěkot byl vždycky snadno rozpoznatelný, a hrdelní štěky Trippeta, labradora.

„Kolik je?“ zeptal se Cleony a přistoupil k židli, přes niž visely jeho džíny a hnědý svetr.

„Čtyři dvacet,“ odvětila Cleona. „Co myslíš, že se jim stalo?“

„To jdu právě zjistit.“

„Pro lásku Boží, buď opatrný. Nikdy nevíš, kdo se může plížit kolem. Vydrž chvilku a půjdu dolů s tebou.“

„Ne, zůstaň tady. Zavolám na tebe, když tě budu potřebovat.“

Eoin se nasoukal do džínů a chňapl po rohu skříně, aby udržel rovnováhu. Potom si natáhl svetr, který mu zelektrizoval černé kudrnaté vlasy. Včera mu bylo osmatřicet, a protože jeho narozeniny připadaly na třicátého prvního října, oslavil je jako obvykle na halloweenském večírku v Hurley’s.

Rozsvítil světlo nad schody, aby viděl na cestu dolů po příkrém, úzkém schodišti, ale světlo dole v chodbě nechal zhasnuté. Pochyboval o tom, že psy vyděsil někdo hrozivější než malý zlodějíček — nějaký kočovník, který se přišel podívat, jestli nenajde nářadí nebo kolo, které by se povalovalo kolem. V tuhle ranní hodinu to také mohla být liška prohrabávající popelnice. Jestli je to ale nějaký lupič, chtěl využít momentu překvapení; nechtěl otevřít vstupní dveře a objevit se v nich jako zezadu osvětlený terč. Psí hotel Sceolan Boarding Kennels byl velmi izolované místo, nejbližší dům se nacházel téměř kilometr daleko a vesnice Ballinspittle více než čtyři kilometry. Eoin byl vždycky velice opatrný, co se týkalo bezpečnosti.

Než otevřel vstupní dveře, vyhlédl z nich půlkruhovým okénkem, ale pořád neviděl nic než tmu, déšť a dvě světla na konci řad kotců. Vstrčil bosé nohy do holínek, zvedl jasanovou pálku na hurling, kterou nechával ve stojanu na deštníky, a vykročil ven. Foukal chladný vichr, a přestože kanály bublaly, zdálo se, že déšť trochu polevil. Psi nepřestávali štěkat, a když přešel dvorek, napadlo ho, že znějí ještě nepříčetněji. Marcus, čistokrevný labrador, dlouze a spletitě vyl jako pes baskervillský.

Eoin se dostal mezi dvě rovnoběžné řady kotců a začínal chápat, proč jsou psi tak vystresovaní. Alespoň šest nebo sedm dveří na vzdálenějším konci levé řady zelo dokořán. Rozběhl se a sevřel hurlingovou pálku ještě pevněji. Všechny dveře kotců byly opatřené alarmem, který každý večer svědomitě zapínal, ale někdo zjevně našel způsob, jak ho zkratovat.

Když se dostal k prvním z otevřených dveří, spatřil, kdo jsou noční narušitelé. Ukrytá před pohledem z domu stála na cestě vedoucí na silnici zaparkovaná dvě auta, stříbrný range rover a velký černý transit. Dva muži zrovna táhli zdráhajícího se německého ovčáka jménem Gus k bočním dveřím dodávky a další tři se vraceli ke kotcům.

Eoin se zastavil na místě a sevřel pálku v obou rukou. „Hej!“ zakřičel. „Co si sakra myslíte, že děláte?“

Tři muži nejdřív nic neřekli, ale pokračovali v chůzi k němu, až od něj stáli jen nějakých pět metrů. Dva z nich na sobě měli černé větrovky a šály omotané kolem spodní části obličeje jako džihádisté, takže z nich Eoin viděl jen oči. Třetí muž byl oblečený do dlouhého šedého kabátu převázaného v pase. Měl dozadu sčesané šedé vlasy a bylo vidět, že dříve musel být pohledný, jako nějaký herec. Ze rtů mu visela zapálená cigareta, která se komíhala, když mluvil, jako by chtěla zdůraznit, co právě řekl. Mluvil velmi tiše, se špatně srozumitelným přízvukem ze Sligo, a tak Eoin přes kakofonii štěkotu sotva rozuměl.

„Omlouváme se za vyrušení! Jak vidíte, jenom vám odebíráme několik starostí z beder.“

„Chcete říct, že jste sem přijeli, abyste mi jak cikáni šlohli psy?“

Vrásky na mužově čele se naskládaly do charakteristického V a zavrčel na Eoina: „Ale no tak! To není moc milý říct, nemyslíš? Kdybych byl cikán, tak by mě to urazilo. Takhle to nechám být. Co kdybysme pro jistotu neříkali nic? Ale doporučoval bych ti, aby ses vrátil dovnitř a nechal nás pracovat.“

Zbylí dva muži zabouchli dveře dodávky a přistoupili k nim. Kromě muže v šedém pršiplášti nikdo nepromluvil, ale to ani nemuseli. S rukama zastrčenýma do kapes svých větrovek, s nohama rozkročenýma a hlavami lehce zakloněnými dávali Eoinovi jasně najevo, že jestli se je pokusí zastavit, zbijí ho do bezvědomí, a ještě si zatančí na jeho obličeji.

Znělo to, jako by psi vycítili rostoucí napětí ve vzduchu. Jejich štěkot nejenom neustával, ale začal znít ostřeji a hlasitěji, odrážel se od jedné strany kotců ke druhé. Eoin se cítil stejně bezmocně jako jeho psi. Co zmůže jeden muž proti pěti, i když je ozbrojený třičtvrtěkilovou pálkou na hurling? Eoin navíc nemohl vědět, jestli nemají nože, nebo dokonce pistole.

Ve skříni v jídelně měl schovanou kozlici, dvourannou brokovnici. Proč ho nenapadlo vzít si ji s sebou? Neříkal mu to otec pořád dokola? „Vždycky buď připravený na to nejhorší, co ti život může předhodit, chlapče, protože ti to předhodí!“ Jeho otec zemřel v jedenapadesáti letech na rakovinu plic.

„Tak dobře,“ řekl Eoin. Snažil se znít klidně, ale měl pocit, jako by se mu vnitřnosti proměnily v ledovou vodu. „Vypadá to, že nemám moc na výběr, co? Jediné, co po vás chci, je, abyste s těmi psy zacházeli s respektem a dobře se o ně starali.“

Muž v šedivém pršiplášti se na něj křivě usmál. „Nemyslíš si, že tě teď nechám odejít dovnitř samotnýho, že ne? Jako by ses nechystal zavolat cajty, jenom co překročíš práh. Ne — pár mých kámošů půjde s tebou, než to tady ostatní dodělaj a vezmou si, pro co jsme přijeli. Jo, a můžeš pustit ten camán. Nechceš je přece praštit, že ne?“

Eoin na okamžik zaváhal a potom hurlingovou pálku odhodil, až zarachotila na zemi. Jeden z mužů k ní přistoupil, zvedl ji a hodil si ji na rameno, jako by to byla puška.

„Co se chystáte udělat — s těmi psy?“ zeptal se Eoin muže v pršiplášti. „Nepůjdou na zápasy, že ne?“

„Ale no tak, vzpamatuj se,“ odvětil muž. „Tohle jsou fajnoví psi, ta nejlepší kvalita. Všichni přijdou do pěknejch domovů, věř mi. Budou pravděpodobně dostávat žrát něco lepšího a spát na pohodlnějších peleších, než ty za celej svůj život.“

Eoin měl chuť říct něco jako „tohle vám neprojde,“ ale věděl, jak marně by to znělo. Realita byla taková, že jim to pravděpodobně projde. Garda měla plné ruce práce s vážnými zločiny, než aby se honila za zloději psů.

Vrátil se zpátky k domu a dva muži ho nepříjemně těsně následovali, včetně toho, který nesl jeho hurlingovou pálku. Vešli dovnitř a jeden z nich hlasem tlumeným šálou, která mu omotávala ústa, řekl: „Zaparkuj svou prdel v pokoji, jasný, chlape? A nedělej žádný blbosti.“

Eoin vešel do obývacího pokoje a rozsvítil. Stále slyšel, jak venku štěkají psi, a modlil se, aby Cleona nezaslechla, jak se vrátil zpátky do domu, a nerozhodla se ho jít hledat.

Posadil se na kraj koženkové pohovky a jeden z mužů se usadil v křesle u krbu. Muž s pálkou zůstal stát přímo za Eoinem, jako by čekal, až psí hoteliér udělá jeden chybný pohyb, aby ho mohl udeřit zezadu do hlavy.

„Tak co uděláte s těmi psy?“ zeptal se Eoin.

Ani jeden z mužů nepromluvil, jen ten v křesle hlasitě popotáhl a potom ještě jednou. Nesundal si šálu, která mu zakrývala téměř celý obličej až po oči.

„Když nebudou zápasit, tak co? Na chov? Na závody? Budete je prodávat a předstírat, že jsou vaši? Všichni mají čip a jsou registrovaní, ale to asi víte.“

Muži stále nic neříkali. Oba silně páchli zatuchlým cigaretovým kouřem a z muže stojícího za Eoinem táhl nějaký levný deodorant, možná Lynx.

„Nebudete je používat na hon, že ne?“ zeptal se Eoin. „Na to by vám stačil nějaký vořech. Tihle psi mají všichni papíry. V zimě v lese se uženou k smrti.“

„Drž hubu, buď tak hodnej,“ řekl muž za ním.

„Jenom myslím na ty psy,“ namítl Eoin.

„Tak kurva mysli na něco jinýho, jo? Bolí mě z tebe hlava.“

V ten okamžik zaslechl Eoin zaskřípění podlahy v ložnici, která byla přímo nad nimi. Muži to zaslechli také, protože zvedli hlavu ke stropu. Muž v křesle popotáhl a zeptal se: „Kdo je to? Je tam tvoje žena?“

„Tu z toho vynechte,“ vyhrkl Eoin.

„Když nám nebude dělat potíže,“ řekl muž.

Ale potom zaslechli Cleonu, jak volá: „Eoine? Eoine, co děláš tam dole? Ti psi se venku pořád můžou zbláznit! Co se děje?“

„Řekni jí, že je všechno v pohodě, ať si jde zase lehnout,“ nakázal mu muž stojící za ním.

Eoin zaváhal, ale muž ho rukojetí pálky dloubl do ramene a vyštěkl: „Řekni jí to, no tak.“

Eoin si odkašlal. „Všechno v pohodě, Cleono! Jenom kolem čmuchala liška, to je všechno. Za chvíli se uklidní!“

Dlouho bylo ticho, a potom Cleona zavolala: „Tak co děláš dole? Nepůjdeš nahoru?“

„Za minutku! Jenom tady musím něco dodělat!“

Další pauza, tentokrát ne tak dlouhá. „Co musíš dodělat? Za chvíli už bude čas vstávat, ještě než se vrátíš do postele.“

„Jak jsem řekl, Clee! Budu tam za minutku!“

Zaslechli další zaskřípění podlahy, jak Cleona přešla ložnici. Rozhostilo se dlouhé ticho, které přerušovalo jenom popotahování muže v křesle.

Po dalších pěti minutách ale zaslechli skřípot znovu. Tentokrát Cleona nezavolala, ale rozhodla se sejít po schodech dolů.

Konec ukázky

Table of Contents

Přední tiráž

Titulní strana

1

2