Thomas Enger

INSTINKT DRAVCE

Originální název: Blodtåke

Vydáno u Gyldendal Norsk Forlag, Oslo 2013

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Gyldendal Norsk Forlag AS 2012 (All rights reserved.)

© Obálka Emil Křižka 2014

Translation © Alice Týnská 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6112-3

Instinkt dravce – chování loveckých psů, jakmile zachytí stopu krve a dělají vše pro to, aby usmrtili svou kořist.

Prolog

Werner je mrtvý.

Umřel doopravdy, teď už to chápe.

Zvláštní, že teprve když stál u té malé čtyřhranné díry, dokázal to pochopit. Opravdu pochopit. Napřed se musel podívat na rakev, potom na lidi. Tmavé oblečení, chmurné oči.

Werner je pryč.

Navždy.

Kolem něho na zem dopadají lehké sněhové vločky. Některé se ocitnou ve vířící spirále, která, jak se zdá, nikdy neustane. Bílé vločky zapříčiní, že mu teče z očí, ale nevadí mu to. Takhle to možná vypadá, že pláče.

Otočí se k matce. Po tvářích jí stékají studené potůčky. Jen tam tak stojí a zírá na lesklou hnědou rakev. A vedle ní – muž, který si dnes ráno sotva zvládl uvázat kravatu, protože se mu hrozně třásly ruce. Ten, který potřeboval pomoct při holení a který před týdnem vyběhl ven jenom v tričku a spodkách, ačkoliv to bylo uprostřed dne a kolem nich se snášely velké bílé vločky. Ten, který bez ustání křičel a přitom hrabal, aby Wernera dostal z těžkého bílého nánosu.

Ale Wernerovy rty už zmodraly.

Dělávali to i dřív, Werner a on, v hromadách sněhu hloubili díry, mezi nimi tunely, kterými potom prolézali, ačkoliv věděli, že se strop může kdykoliv zbortit. A pak – ten pocit, když se v pořádku vynořili na světlo. Zahrávali si se smrtí a vítězili.

Alespoň zpravidla.

Jsou tady všichni. Wernerovi spolužáci, dokonce i někteří učitelé přišli na hřbitov. Jsou tady lidé, které nikdy neviděl. Přátelé rodiny. Přátelé přátel. Všichni jsou smutní. Nebo to možná i oni předstírají.

Pak jeho bratra spustí dolů do velké tmavé hlubiny. Zpívají téměř neslyšnými hlasy. Ale on nechce zpívat. Ani s nikým mluvit. Všichni se shromáždili ve velkém domě. On jenom jí a pije. Jako jediný z rodiny.

Teprve odpoledne se vplíží nahoru do svého pokojíku, do přehrávače vloží kazetu a klesne na postel. Hudba v něm obvykle navozuje dobrý pocit, ale ten se teď nedostavuje. A chvíli trvá, než pochopí proč.

Něco uvnitř je jiné.

Zvedne se z postele, přejde po místnosti sem a tam a přitom se snaží zjistit, co to je. A téměř se mu podlomí kolena, když mu dojde, že na zdi je obrázek, snímek Wernera, který na něho shlíží, fotka, která tam nikdy dřív nevisela, ale teď tam z nějakého důvodu visí.

Nikomu nepověděl, jak tam stál a civěl na sněhový strop, který se na jeho bratra zřítil. Jak dlouho vůbec nic nedělal, jenom zakoušel ten pocit, který jím cloumal. Byl pánem života a smrti. On jediný mohl udělat něco pro záchranu Wernera.

Mazánka.

Samozřejmě ví, kdo tam ten obrázek pověsil, pamatuje si jeho výkřiky, když doktoři oznámili, že už nemohou nic dělat. Nemůžete to vzdát, křičel, prosím, nemůžete to přece vzdát! A ten jeho pohled, když se toho dne vrátili z nemocnice domů, když v následujících dnech sedávali u stolu v obývacím pokoji a nepromluvili jediné slovo. Nebylo pochyb.

Protože neplakal?

Ne.

Protože se neomluvil.

Byl to jeho nápad. Jeho hra. A ví, že to nepomůže, když fotku sundá. Muž, který si říká otec, ji určitě pověsí zpátky, zas a zas. Takže nebude možné zapomenout.

Werner se vždycky při focení usmíval, ale ne na tomto snímku. Pouze hledí přímo do objektivu. Vlasy má sčesané na bok, že mu skoro zakrývají oči, ale ne natolik, aby v nich zhasly světlo. Jako by se ty přidušené výkřiky, které vydával pod bílými smrtonosnými nánosy, vrátily. Jako ozvěna.

Když se znovu posadí na postel, je už za oknem tma. Dávno přestalo sněžit. Ale i kdyby začalo sněžit v jeho pokoji, neviděl by nic jiného než světlo v očích svého bratra. Světlo, které nezmizí.

Werner není mrtvý.

Neumřel doopravdy, teď už to chápe.

Ale příště, pomyslí si. Všechno bude jinak.

Září 2009

Neděle

KAPITOLA 1

Sklenice, kterou Ole Christian Sund odloží, tlumeně bouchne o stůl vedle nemocničního lůžka.

„Tak,“ řekne a usměje se na pacienta, který se dívá zvlhlýma strnulýma očima. Sund mu otře vodu stékající z ústních koutků, narazí jenom na odpor drsného strniště na špičce brady. Pokožka je jinak bledá, téměř průsvitná.

„Potřebujete ještě něco?“ houkne Sund.

Vrásky na mužově tváři se ani nehnou. Sund se s něhou dívá na pacienta, muže, který je u nich déle než půldruhého roku, ale nezdá se, že by si pro něho chtěla přijít smrt. Moc toho z něj nezůstalo, jen kosti a povadlá kůže, vlasy slézající z pokožky hlavy, skelný pohled, který málokdy směřuje jinam. Ani víčka nejsou to co dřív.

Vypadá jako tatínek, bleskne Sundovi hlavou. Stejně takhle ležel poslední roky svého života. Zřídkakdy se zdálo, že vnímá skutečný svět, ne jenom ten, který jeho oči nacházely na stropě nebo někde jinde v místnosti. Od jeho smrti uplynulo šest let, ale přesto je to, jako by to bylo včera.

Sund v tichosti odejde. Na chodbě narazí na jednoho pacienta s příbuzným, asi vnoučetem, jak trénují pomalou chůzi. Usměje se na ně a z kapsy saka vytáhne mobil, vidí, že je krátce po páté hodině. A bezprostředně ucítí záchvěv bezmoci.

Martine si brzy přijde vyzvednout Ulrika. Zanedlouho uběhne další týden, kdy nemůže být součástí synova života. V nejlepším případě se o něm možná dozví, pokud se bude Martine obtěžovat, aby reagovala na jeho esemesky.

Je si vědomý, že hrozně dotírá, ale to proto, že s Ulrikem nemůže být každý den a slyšet to z jeho úst, tak to alespoň musí slyšet z těch jejích. Jak se chlapečkovi daří, co se naučil. S kým si hrál nebo koho si přivedl domů. O tohle všechno přichází, protože se s Martine přestali mít rádi. Nebo spíš – protože ona přestala mít ráda jeho.

Přestože možná znovu našel lásku, nesnese pomyšlení, že jeho místo asi také zaujal nějaký nový muž, a ne jenom v Martinině posteli, ale i v Ulrikově životě. Že bude mít třeba rád ještě jednoho tatínka, zatímco ten pravý ho s sebou tahá do práce, když by měli trávit čas jenom spolu a něco příjemného podniknout.

Kdyby tak měl finance, aby si mohl dovolit říct ne, udělal by to. Naštěstí se mu podařilo najít plně nabitý elektrický invalidní vozík na čtvrtém oddělení, se kterým si Ulrik mohl hrát, musel však slíbit, že bude ohleduplný k pacientům. A taky to samozřejmě dodržel, je vždycky ukázněný. Moc rád dělá „brm, brm“ kolem dokola po chodbách. Bavil se tím i naposled, kdy ho Sund zahlédl.

Ale kam se klučina poděl?

Boty duní rytmicky o podlahu, jak Sund prohledává chodby a pokoje. V televizní místnosti vidí pouze Guttorma a pár dalších ve vášnivé debatě o volbě televizního kanálu. Sund prochází chodbou dál, ale nikde nevidí radostně povykujícího devítiletého chlapce na invalidním vozíku. Prohledá chodbu na jedné straně patra roztaženého do tvaru písmene H a to samé udělá i na opačné straně. A tam, konečně, chlapeček sedí před jedním z pokojů pro pacienty. Už nevypadá tak dětsky v chodbě, kde smrt číhá na každém rohu.

Sund se jako pokaždé v duchu usměje, když potajmu syna pozoruje. Hřeje ho hrdost. Ale na chlapci je něco zvláštního, jak tam tak nehnutě sedí na invalidním vozíku. Ruce má složené mezi stehny. Nohy překřížené. Pohupuje se dopředu a dozadu, očima přitom hledá něco na zemi v místech, kde se odráží jenom chladné světlo zářivek ze stropu.

„Ahoj, Ulriku,“ řekne Sund a zastaví se. „Copak je? Děje se něco?“

Ulrik neodpoví, houpe se dál, dopředu a dozadu. Sund se sehne a pohladí ho po vlasech. Na okamžik se vyděsí, že mu některý z pacientů něco udělal, ale vzápětí tu myšlenku zažene. Stává se, že zlobí a občas jsou poněkud popudliví, ale nikdy by si svou zlost nevybíjeli na devítiletém chlapci. Vždyť ho milují.

„Synku,“ pokračuje Sund, „copak je?“

Neodpoví.

Sund vzhlédne, podívá se na jmenovku před pokojem. Vidí, že dveře jsou pootevřené.

„Byl jsi zase u Erny?“ zeptá se.

Chlapec se stále jenom pohupuje, dopředu a dozadu.

Něco viděl, usoudí Sund. Nebo slyšel.

Když se zvedne, zakřupe mu v kolenou, projde kolem invalidního vozíku a otevře dveře do malého úzkého pokoje. Erna Pedersenová sedí vzpřímeně jako obvykle. Ale to není zrovna ten důvod, proč se Sund prudce zastaví a couvne. To ta její tvář, která bývá obyčejně pobledlá a studená. Teď je zbarvená tmavými kalnými pramínky, které si z očí našly cestičky vrásčitou tváří. Stihne si všimnout, co skrývají zašpiněné brýle, než ho ovane pach smrti.

KAPITOLA 2

Henning Juul se vpodvečer choulí na studených prknech tribuny před klubem Dælenenga. Oblohu nad ním mraky zahalily do šedé a ve vrstvách neohroženě táhnou nad městem. Vítr, který ještě ten den v ulicích Osla vířil prach a odpadky, poněkud utichl, stále však v sobě nese náznak zlosti.

Henning tam vysedává tak často, jak jen to jde. Nehraje žádnou roli, jestli je mokro nebo teplo. Z nějakého důvodu se mu tam snáze přemýšlí, třebaže ho bolí pohled na chlapce a dívky, velké i malé, kteří dělají přesně to, co by jistě dělal i Jonas, kdyby žil. Jednomu chlapci ve věku osmi nebo devíti let přistane u nohou míč. Hned zase od jeho boty odskočí. Nějaký krátkovlasý blonďatý kluk s patkou přebere míč a utíká k brance.

„Ksakru, Adile. Je v té kouli proud nebo co?!“

Trenér oblečený do černého dresu zařve natolik hlasitě, až zrudne v obličeji.

„Musíš přece míč ztlumit!“

Hoch, který dal branku, proběhne kolem Adila a vyšle k němu vítězoslavný pohled.

„Dobře, Josteine. Zabodoval jsi.“

Trenér tleskne rukama. Hra se rozehraje nanovo. Henning sleduje Adilovy pohyby. Je v nich něco rezignovaného a nerozhodného. Jako by tam vlastně ani nechtěl být.

Henning toho chlapce vídal už dřív. Zpravidla samotného. Po tréninku ho nikdy nikdo nevyzvedává. Občas bývá ve společnosti chlapce z druhého týmu, ale jeho kamarád tam teď není. Zřejmě má v neděli večer něco jiného na práci. To máš v podstatě i ty sám, řekne si Henning v duchu, ale musel prostě na chvíli vyrazit ven, přijít na jiné myšlenky. Jenže ať už se jakkoliv snaží pročistit si hlavu, zanedlouho se otázky vynoří nanovo. Co věděl někdejší vymahač Tore Pulli o požáru, jehož následkem Jonas zemřel? A byla právě tohle příčina, proč musel zemřít i Pulli?

Henningovi začne ve vnitřní kapse vibrovat mobil. Vytáhne ho, zaúpí. Podle jména, které se objevilo, je mu jasné, že se něco přihodilo a že zbytek večera bude mít nejspíš zkažený.

Přesto to zvedne.

„Ahoj, Henningu, to jsem já. Slyšel jsi, co se stalo?“

Henning oddálí telefon pár centimetrů od ucha. Kåre Hjeltland vlastně ani nepotřebuje telefon, když mluví tak hlasitě. Je to ten nejhorlivější novinář, kterého Henning zná, neustále přichází na něco vysoce oktanového a jeho lehce komickému vzhledu nepřidává, že je stižen vznětlivou formou Tourettova syndromu. Zrovna dnes večer to působí, jako kdyby se jeho neuvědomělé nadávky dočasně vytratily, ale Henning ví, že redaktor zpravodajství pohazuje při mluvení zprudka hlavou. A pokračuje, než Henning stačí cokoliv říct.

„Nějaká stará ženská byla zavražděna v domě s pečovatelskou službou kousek od ulice, na které bydlíš. Nemohl bys tam zajít? Dneska večer celkem naléhavě potřebuju lidi.“

Ty vždycky naléhavě potřebuješ lidi, zhodnotí Henning v duchu a přitom se koukne na hodinky. Vlastně měl v plánu, že půjde domů a zkusí se jednou prospat v kuse trochu déle než dvě hodiny. Zároveň však ví, že v redakci není momentálně mnoho lidí, kteří by byli schopni zpracovat článek o vraždě. Iver Gundersen je stále na nemocenské po výprasku, který dostal před několika týdny v Josefinině ulici, a v neděli večer jsou v redakci pravděpodobně nanejvýš dva lidé. Výkonný redaktor, který musí deseti prsty zpracovat veškeré dění ve světě, a sportovní redaktor, který má shrnout ještě jedno kolo fotbalové ligy.

Henning se zhluboka nadechne a podívá se na mraky, které zhoustly. Další vražda se vším, co to obnáší. Většinu času v práci, méně času na hledání toho nebo těch, kteří zapálili jeho byt.

Přesto s povzdechem odpoví: „Tak dobře.“

KAPITOLA 3

Strážník Bjarne Brogeland zaparkuje před vchodem domu s pečovatelskou službou a vystoupí do podzimního večera. Zabouchne dveře auta a rozhlédne se.

Úzká jednosměrná ulice se vine mezi tyčícími se budovami s tmavými okny, které dosahují k nebi nad Grünerløkka. Asfalt se leskne v záři pouličních lamp. Ulice je uzavřena pro automobilovou dopravu, ale zvědavci pomalu přešlapují na chodnících.

Všude je to stejné. Lidé chtějí něco vidět, malý záblesk smrti, náznak zítřejších titulků. Aby se tak mohli vychloubat, že oni byli u toho, oni to viděli. Smrt ve vaku na mrtvoly. Smrt očima kriminalisty ohledávajícího místo činu, oděného do bílé kombinézy.

Bjarne nikdy nepochopil fascinaci kaluží krve a vrakem auta, potřebu způsobovat si traumata. Lidé si neuvědomují, že obraz znetvořeného lidského těla nebo pach z rozdrcené lebky jen tak nevymizí, když si člověk žije dál svůj život, vyrazí si do kina, kavárny, zpije se namol. Vzpomínky se mohou kdykoliv vynořit. A pokud se jednou pevně zaryly, mohou utkvívat na dlouho.

Otec Bjarnemu kdysi vyprávěl, že když v 60. letech pracoval na jednom výzkumném projektu v režii European Space Research Organisation v Ny-Ålesundu, zabili samostřelným zařízením lední medvědici. Medvědice se nalákala na jídlo, a jakmile zvíře strčilo hlavu do dřevěné bedny s potravinami, spustil se mechanismus, který vypálil smrtelnou ránu z odjištěné velkorážní pušky. Bjarneho otec, inženýr, vyprávěl, že medvědice měla dvě malá medvíďata, která za mámou přiběhla a pobíhala kolem ní. A on nikdy nezapomněl na jejich nářek. „Znělo to přesně jako děti člověka, Bjarne. Klidně bys tak mohl naříkat třeba ty.“

Je to jenom něco málo přes půl hodiny, co Bjarnemu zavolali. Zrovna uložil svou pětiletou dcerku Alishu a posadil se na pohovku. Podrobnosti, které mu poskytli telefonicky, s ním otřásly. A ten pocit je tu zase, když se chystá vejít dovnitř. Vraždy starých paní jsou vždycky něčím zvláštní.

Bjarne zvedne oči k mrakům a povytáhne si klopy kabátu ke krku. Blíží se temnější a chladnější časy.

Vlevo od vstupních dveří visí cedule, která upozorňuje případné vetřelce na to, že okolí je monitorováno. Fajn, pomyslí si Bjarne. Možná bude vrah na záznamu. Otočí se, očima přelétne budovy na protější straně. Zatažené závěsy. Zavřené obchody a ztichlé kadeřnictví v úrovni ulice. Kavárna s názvem Sound of Mu působí také prázdně, přestože se zevnitř line tlumené světlo. Ale protože je neděle, velký den kávy a procházek po Grünerløkka, mohl pachatele kdekdo zahlédnout v momentě, kdy proklouzl ven, pokud odešel hlavním vchodem.

Bjarne vejde do budovy, a dokud nevystoupí z výtahu ve třetím patře, nepotká jediného člověka. Před pokojem Erny Pedersenové se zastaví u červenobílé policejní pásky, navlékne si blankytně modré poddajné návleky na boty a přitom k němu dorazí hlasy a chrčení z rádia opodál.

Než vstoupí dovnitř, zhluboka se nadechne. Jako vždy doufá, že k němu budou promlouvat zdi, že ta nepřehledná krajina, kterou před sebou uvidí, ho navede na cesty, po kterých bude moct kráčet. A je si jistý, že se na oběť nepůjde okamžitě podívat, že se místo toho bude soustředit na ostatní detaily v místnosti. Bude také ignorovat pachy tak dlouho, jak to půjde, ale je těžké nevnímat odér smrti. Často se budí uprostřed noci s předtuchou, že je obklopený právě tímto pachem.

Když vejde do místnosti, kývne na kriminalistickou techničku Ann-Mari Saru. Sedí v podřepu u nohou mrtvé ženy s tváří ukrytou za fotoaparátem. Oddálí foťák od oka, opětuje kývnutí.

Nějakou dobu trvalo, než se Bjarne naučil vážit si Ann-Mari Sary. Vzrůstem malá, neměří víc než 158 centimetrů. Nakrátko ostříhaná, vlasy neupravené. Nikdy se nemaluje. Nevzpomíná si, že by ji byť jedinkrát viděl se usmát, a všiml si, že ani příliš nedbá na osobní hygienu. Také je imunní vůči všem pokusům o flirt nebo společenskou konverzaci. Na otázky, které nesouvisejí s prací, prakticky nikdy neodpovídá.

Patří však nepochybně mezi nejšikovnější techniky, které Bjarne zná. Vždy důkladná, vždy bdělá. Vždy se chová s úctou. Nikdy ji neviděl přežvykovat ani neslyšel, že by se snažila uvolnit napjatou atmosféru na místě činu nějakými lehkomyslnými poznámkami o vzhledu nebo životě oběti. Je tím nejoddanějším pracantem, jakého Bjarne potkal, a má také rozvinutou schopnost uvažovat jako zločinci, vžít se do toho, co se mohlo stát. Kdyby nebyla tolik dobrá v prozkoumávání místa činu, rád by ji viděl jako součást vyšetřovacího týmu.

Teď se zvedne, opětovně přiblíží fotoaparát k obličeji a cvakne. Pak ukáže na bibli, která leží na zemi.

„Pravděpodobně nejprve použil tohle,“ pronese. „Aby jí zarazil –“

Bjarne zvedne ruku, aby přestala.

„Ještě jsem se na tu bibli pořádně nepodívala,“ pokračuje Sara. „Ale vypadá to, že je v ní třináct zářezů.“

Třináct zářezů, zamumlá si Bjarne pro sebe. Pachatel musel běsnit. A zamyslí se nad tím, že právě tahle kniha je zodpovědná za smrt mnoha lidí, ale ne v takovémto stylu.

Pokoj vypadá přesně tak, jak si ho představoval. Malý, úzký, studený. Zastlaná postel, nevýrazné žluté závěsy. Podlaha s puklinami, bezduchý nábytek. Na stole jsou květiny. Uvadlé. Televizní magazín s červeným kroužkem u jednoho z programů, s křížkem nad druhým. Červená klubíčka. Pletací jehlice, některé velké, jiné malé. Sklenička na pálenku, nepoužitá. Na nočním stolku sklenice s vodou.

Bjarnemu to připomíná vězeňskou celu. A cítí, že se bojí zestárnout. Nechat si svůj život vměstnat do devíti metrů čtverečních.

Nad obětí se vznáší cosi dobromyslného, jak tam tak sedí. Pod sebou má polštář, Bjarne si sotva všimne potisku se žlutými a zelenými květinami. V klíně po pravé straně leží začátek ponožky. Malé, červené.

Bjarne se k ní nakloní. A přestože se na ten pohled připravil, stejně cítí bodání v hlavě. Ze zadní strany ušpiněných skel brýlí proudí červené brázdy krve, které se rozšiřují do třiaosmdesátiletého vrásčitého obličeje jako větve stromu. A tam, kde by měly být zorničky, vidí něco světlého, co se leskne a nepatrně vyčuhuje.

Pletací jehlice Erny Pedersenové.

„Viděl jsi stopy na krku?“

Bjarne se znovu nakloní blíž a tužkou, kterou vytáhl z kapsy, odhrne pramen vlasů.

„To si děláš srandu,“ vyhrkne.

Sara dotčeně zvedne obočí.

„Protože tady není víc krve než tahle, nejspíš jí přestalo bít srdce ještě předtím, než jí zarazil jehlice do očí.“

„Takže ji nejprve škrtil,“ podotkne Bjarne.

Sara přikývne.

„Ale je tady pár dalších zajímavých věcí.“

Bjarne se k ní otočí.

„Myslím, že nám chybí zbraň,“ dodá Sara.

„Jak to?“

„Není možné někomu do očních důlků úplně zarazit pletací jehlice pouze za pomoci knihy. V tom ti překáží nos a taky čelo. Musel použít ještě něco dalšího. Něco jiného. Podívej, tady.“

Bjarne sleduje Sařin ukazováček, který se zastaví u tmavě hnědého pleteného svetru oběti. Na ramenou je usazená slabá vrstva bílého prášku.

„Ještě nevím, co to je, ale jsem si docela jistá, že pletací jehlice udělaly zářezy do toho, co použil k tomu, aby jí ty jehlice zarazil dovnitř úplně.“

„Prošly lebkou zcela?“

„Ne, kousek k tomu chybí,“ řekne a ťukne se klouby prstů do hlavy. „Lebeční kost je silná. A je silnější s věkem, zvláště u žen. Ale vypadá to, že to zkusil.“

Bjarne se zašklebí.

„Je tu ještě něco dalšího, co bych měl vědět?“

„Ano.“

Protáhne se kolem něho a zamíří ke stěně vedle komody. Ukáže na nějaký zarámovaný obrázek ležící na zemi. Sklo je rozbité. Velká prasklina dělá fotku nezřetelnou, ale Bjarne i tak vidí zdánlivě veselou a spokojenou čtyřčlennou rodinu.

Zajímá se, kdo to je.

„Nevím,“ odpoví Sara. „Ale vsadím se, že jde o syna nebo dceru oběti s rodinou. Spíš mě víc zajímá, proč obrázek leží na zemi a z jakého důvodu je háček na zdi ohnutý.“

Bjarne zvedne oči.

„Když se tady jinak koukneš na podlahu, vidíš, že je poměrně čistá. Skoro se v ní zrcadlíš.“

„Takže obrázek někdo strhl,“ dedukuje Bjarne. „Možná dokonce dneska večer.“

Sara přikývne.

„Otázka, nad kterou bych se trochu pozastavila, kdybych byla tebou, je proč.“

Table of Contents

Prolog

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3