NEBOJTE, PĚŠKY SE DALEKO NEDOSTANE

Autorkou básně „The Hanging Man” je Sylvia Plathová. Sbírka Ariel, copyright © Ted Hughes 1961, 1962, 1963, 1964, 1965. Otištěno s povolením Harper & Row.

„Když udělám takhle, tak to bolí” (strana 185), copyright © by Variations, 1988.

„To je dneska od rána poprvé, co si můžu sednout” (strana 186),

copyright © Forum, 1988.

„No tak nehloupni, Billy” (strana 188), copyright © Penthouse, 1986.

„Expert na efektivitu“ (strana 190), copyright © Penthouse, 1987.

Don‘t Worry, He Won‘t Get Far on Foot

Copyright © John Callahan a David Kelly, 1989

Translation © Naďa Funioková, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-524-0

Mé rodině a Debbie Levinové

1. KAPITOLA

POSLEDNÍ DEN, kdy jsem ještě chodil, jsem se probudil bez kocoviny. Byl jsem pořád zkárovaný z předchozího večera.

Bylo to v jedenáct dopoledne horkého 22. července 1972. Neměl jsem ani páru, kde jsem strávil minulou noc. Předchozí zkušenosti napovídaly, že mi bude dopřán ještě zhruba hodinový milosrdný odklad, než se projeví první symptomy střízlivění. Takže po tu dobu jsem byl pánem svého času. První věc: zapálit si cigáro. Nikdo jiný už v domě nebyl. Prospal jsem ty mariachi songy, které si Jesus Alvarado pouštěl z magneťáku každé ráno o půl šesté, aby se nabudil na další den natírání zdí. Hudba jako z pekelného Taco Bell.

Jelikož jsem byl sám, mohl jsem odťapkat do koupelny nahatý. Při močení jsem udělal v hajzlíku čůrkem znamení kříže. Tohle nutkání jsem vysloveně nesnášel, ale nedokázal jsem ho potlačit. Potom jsem spláchl a hupsnul do sprchy.

I tam jsem si musel zapálit. Žváro jsem držel levačkou nad závěsem, zatímco jsem si pravou rukou drhnul levou stranu těla, a následně ho přehodil do druhé ruky, abych si mohl umýt pro změnu pravou stranu. Chce to nasadit fantazii, pokud máte ve zvyku vyhulit tři krabičky denně.

Během holení jsem se obhlížel v zrcadle. Statný, sto osmdesát osm centimetrů vysoký jednadvacetiletý Ir, tělo zocelené prací, chlapácky pohledný, pokud nepočítáte pár jizviček po akné, ohnivě zrzavé vlasy. Nebylo to zlý. Nic, co by odrazovalo holky, a hezký kontrast k tomu kreativnímu výtvarníkovi, básníkovi a písničkáři skrytému kdesi uvnitř. Přesto jsem cítil lehkou nervozitu. Vždyť copak je to normální, vylézt z postele skoro v poledne? Touhle dobou bych si měl tady v kalifornském Buena Park hledat práci.

Když jsem se utíral, dostal jsem hlad, což byla neklamná známka toho, že mne už brzy sevře v bolestných kleštích absťák. Prošel jsem chodbou do kuchyně, kde jsem vydoloval z lednice tortillu. Nemělo smysl čekat, až se rozehřeje trouba. Prostě jsem ji připlácl na plotýnku sporáku a rozetřel na ni trochu burákového másla. Nutriční hodnota pro mě nepředstavovala prioritu. Klíčové bylo dostat se do krámu s alkoholem dřív, než nastoupí paranoia. Už z pouhého pomyšlení na ni jsem začínal propadat nervozitě.

Vrátil jsem se tedy do svého pokoje, nazul si vietnamky a natáhl džíny a havajskou košili, jíž se celá Alvaradovic rodina pošklebovala, když jsem se sem zhruba před měsícem přestěhoval z The Dallesu v Oregonu. Žaluziemi, které paní Alvaradová udržovala v dokonalé čistotě, dovnitř naplno prosakovalo horko losangeleského letního dne. Zapálil jsem si další cigaretu. Dobrman Alvaradových před domem krátce zavrčel na nějakého kolemjdoucího. Na předměstí L.A. patřili bojoví psi a osm stop vysoké drátěné ploty podle všeho k standardnímu vybavení domácnosti.

Už bylo skoro poledne. Nervová soustava mě nabádala: Mazej do obchodu s chlastem. A tak jsem vyrazil na šest bloků dlouhou túru, naštvaný sám na sebe, že si nedokážu vychutnat krásu dnešního dne a krásu svého života obecně. Obloha byla modrá s lehce hnědavým nádechem. Ulice se zdála nepřirozeně široká a palmy, které ji lemovaly z obou stran, byly jakoby ušmudlané. Bílé řadové domky z nepálených cihel, každý vepředu s vysazenou jukou, vyhlížely na pohled docela přívětivě, ale cítil jsem, jak mě jejich obyvatelé upřeně pozorují skrz stažené žaluzie. Vládlo dusno. Byl jsem si naprosto jistý, že se mi obloha zřítí na hlavu dřív, než si stihnu dát drink.

Aniž bych zvolnil krok, protože nebylo času nazbyt, pokusil jsem se zapálit si cigaretu, ale akorát jsem si popálil prsty. Ta třesavka! Srdce mi začalo prudce bušit. Musel jsem s tím něco udělat. Ti zírající lidé, které jsem neviděl, o mně věděli úplně všechno, znali má nejtemnější tajemství, celou mou minulost: Že jsem zpustlý alkoholik, nejhorší, co kdy žil. Ještě dva bloky.

Alkohol – nesmím na něj myslet. Několikrát jsem se zhluboka nadechl. Pokoušel jsem se na něco soustředit. Donutil jsem se zastavit a pohladil nějakou kočku. Modlil jsem se: „Ježíši, dopřej mi, abych se dostal do toho obchodu!“ Začínal jsem se potit, ruce jsem měl celé lepkavé a v puse úplně sucho. Hrozně jsem se bál. Co jestli nad sebou ztratím kontrolu, přeskočí mi a začnu tady ječet? Každá další představa byla ještě o něco děsivější než ta předchozí. Snažil jsem se je všechny prostě potlačit. Proč jsem takový?

Obchod stál na křižovatce dvou hlavních cest. Něco-Vista Avenue a Třímiliontá ulice se táhly do dálky v té nekompromisní losangeleské perspektivě, která ukazovala ne-li na nekonečnost, pak přinejmenším na zakřivení Země. Nespočet krámů s alkoholem, podniků rychlého občerstvení Jack-In-The-Box, prodejen 7-Elevens, strip barů a obchodů s pronajímaným nábytkem zajišťoval servis stovkám přesně stejných fádních „městeček“, jako bylo Buena Park. Nad vším se vznášel lehký smog a atmosféra nudy a nejasné hrozby.

Koupil jsem si čtvrtlitrovku tequilly, ale ještě jsem tam chvíli zůstal a povídal si s majiteli, čistě abych předvedl, jak mám všechno pod kontrolou. Popravdě by museli být ti chlapi slepí, aby si nevšimli, jak se mi klepou ruce, když jsem jim podával peníze. Pravděpodobně mě měli dokonale přečteného. Určitě poznali, jak se stydím. No a co? Prodavači v krámech s chlastem jsou nejspíš vázaní stejnou přísahou mlčení jako kněží.

Hned vedle stál strip bar, Club Heaven. Občas jsem se tam zastavil na první ranní drink, jenomže tanečnice byly ve středním věku a měly povislé kozy a celkově tam bylo víc štětek než hostů.

Snad zvládnu dojít až k Alvaradovým, aniž bych musel otevřít tu čtvrtlitrovku a dát si pokořující první hlt na veřejnosti. Stejně se mi na zpáteční cestě třásly ruce už tak divoce, že bych těžko dokázal otevřít láhev. Upustil bych ji na chodník. Takhle ta šikovná čtvrtlitrová lahvinka nenápadně odpočívala rafinovaně zasunutá v mojí boční kapse.

Jedna z těch šlápot postávajících před Club Heaven na mě začala hulákat: „Hej, běloušku, nechceš si trochu zadovádět?“ Kolem pomalu projel lowrider plný od pohledu drsňáckých výrostků. Mexické gangy údajně zastřelí oběť přímo z projíždějícího auta skoro každý den. Zrovna ten týden, kdy jsem se přistěhoval, zabili nedaleko domu Alvaradových tříletou holčičku. Vběhla do cesty brokovnici namířené na někoho jiného.

V horkém vzduchu jako by úplně scházel kyslík. Kolem mě se do daleka táhlo tohle beztvaré město, tisícovka okrajových čtvrtí sešitých dohromady. Připadal jsem si od toho všeho tak nějak odtržený. Ušel jsem možná půl bloku, než jsem se zastavil, silou vůle donutil ruce, aby se jakž takž srovnaly, a odšrouboval víčko. Pořádně jsem si lokl, co nejrychleji schoval flašku před zvědavými pohledy a doufal, že si toho nikdo nevšiml. Kdybych si tak mohl ten matroš nastřelit rovnou do žíly a nemusel čekat, až alkohol začne působit. Na moment se mě zmocnila panika, že nestačí zabrat dost brzo, aby mi nehráblo. Do čeho jsem to jen spadnul? Jak je možné, že jsem tak vyděšený?

Během pár vteřin však bylo po problému. Cítil jsem, jak se mi celým tělem rozlévá teplo. Ten kravál v mé hlavě utichal. Obličeje z oken postupně mizely. Jak jsem tak kráčel zpátky domů, nepřipadal jsem si ještě úplně normálně, ale předchozí neklid se vytratil. Doufal jsem, že tam dorazím co nejrychleji, abych si mohl dát dalšího panáka. Tím bych se srovnal dost na to, abych si mohl znovu zapálit.

Obří kazeťák vyřvávající v domě „White Bird“ od morálně povznášející hipísácké skupiny It’s a Beautiful Day oznamoval, že se Teresa „Terri“ Alvaradová vrátila na oběd. Terri jsem rád neměl. Pubertální dcerunka Alvaradových byla sebevědomá malá potvora, žijící v přesvědčení, že jsem flákač, který jim jen vyžírá domácnost, ačkoli jsem ve skutečnosti za byt a stravu platil a navíc pomáhal jejímu tátovi Jesusovi přestavět člun.

Šel jsem do koupelny a natočil z kohoutku plnou sklenici vody. Vytáhl jsem kořalku, zavdal si, pak se napil trochu vody a dopřál si dalšího báječného velkého frťana tequilly. Teď už jsem se cítil natolik dobře, abych zamířil do obýváku a pozdravil Terri a její roztomilou kámošku anglosaského původu, která ke mně vzhlédla se širokým úsměvem ve tváři a se slovy: „Ahoj. Slyšela jsem, že jseš z Oregonu. Jak se máš?“ Já se ji ale nesnažil balit. Byl čas naskočit do volkswagena a vyrazit na lov nějakého toho džobu. Práce na prvním místě.

Žít tady na jihu docela sám nebyla fakticky žádná sranda. Třeba by mě mohl povzbudit malý výlet na pláž. Připadal jsem si provinile, že řídím nalitý, jenže každou chvíli se mohli zpoza rohu vyřítit Mexikáni a sfouknout mě zpoza volantu Gatlingovým kulometem. Prostě jsem musel ten žhavý uhlík udržovat při životě.

Ten nápad se čtvrtlitrovkama se mi zamlouval, protože takhle jsem se nestihl zkárovat moc rychle, jenže ta moje už byla skoro prázdná. Tak jsem se zastavil na pivo v jednom baru v Costa Mesa, kde, jak se ukázalo, nikdo neuměl pořádně anglicky. Vlastně jsem tenhle bar znal. Před časem mě sem vzal Jesus Alvarado během jedné naší výpravy na lov žraloků. Vždycky jednou týdně si vzal den volna a vyrazili jsme si na pronajaté lodi na moře. Zatímco se parta staříků snažila chytat žraloky, já si vylezl nahoru a ožíral se s kapitánem.

Miloval jsem to líné pohupování na vlnách kalifornského moře pod útesy Malibu obsypanými luxusními sídly. Alvaradovi kámoši na palubě pode mnou se zamotávali do výstroje na lov žraloků v hodnotě čtyř milionů dolarů. Klobouky měli plné háčků. Vždycky jsem si říkal, proč prostě nehodí do vody ty hučky.

Dorazil jsem na pláž. Čtvrtlitrovka byla prázdná, ale v krámě PayLess Drug jsem si koupil další. Zastrčil jsem ji do džínů a odloudal se na písek, abych mohl pozorovat lidi: Holky s vypracovanými těly v bikinách, chlápky jako z reklam na nealko, kteří tam běhali se svými psy, tlusté staré ženské s chladicími nádobami ve skotských barvách plnými jídla na piknik.

Zastavila se u mě nějaká kočka v bikinách a dala se se mnou do řeči. V duchu jsem fantazíroval, jak si mě vezme k sobě do bungalovu, jak si to spolu rozdáme pěkně sofistikovaně v losangeleském stylu, já se k ní nastěhuju a její láska mě promění už napořád v normálního člověka. Jenže potom jsem najednou ztuhl: Určitě cítí z mého dechu chlast. Určitě to ví.

Když jsem zase osaměl, chvíli jsem v duchu vzpomínal, jak jsem se sem vůbec dostal. Přijel jsem do L.A. s Jesusovým bráchou Ricem, se kterým jsme spolu na severu v The Dallesu chlastali. Rico byl drobný hazardní hráč kulečníku a velký svůdce žen. Jako svou hlavní zbraň používal Bibli. Ne že by si ji snad dokázal přečíst, jednoduše si uložil do paměti některé klíčové pasáže. Rico totiž vytušil, že slovo boží má na ženské zklidňující účinek, a tak se z něho stal znovuzrozený dyslektik.

Každému bylo jasné, že mám problém, a já přímo nesnášel, když mě na to upozorňovali.

Jednoho dne se Rico rozhodl, že pojedeme navštívit rodinu jeho bráchy, která byla na dovolené v Lake Havasu v Arizoně. Pak zamíříme dál do L.A. Řidičák mu sebrali za řízení v opilosti, a i když já o ten svůj taky přišel, nějak se to vyvrbilo, že jsem skončil za volantem Ricova stařičkého sporťáku triumph, zatímco on seděl vedle mě a nonstop kázal.

„Vzpomeň si, co říkal Pán, Johnny…“

„Už mi dej s těma božíma kravinama pokoj, Rico.“

V podstatě na každé benzínce Rico vyskočil ven, aby zkoušel ty svoje biblické triky na místních kočkách. Naštěstí byl tak průhledný, křišťálově jasný podvodník (dokonce měl na pravé ruce vytetovaný kricifix), že mu jich na ty jeho žvásty skočilo jen pár. Jinak bychom se do L.A. taky nemuseli vůbec dostat.

„Slyšela jsi někdy o Ježíši Kristovi?“

„Vypadni sakra odsaď, Mexikáne!“ A už jsme byli zpátky na silnici.

Ujížděli jsme po sto jedničce, obklopené sekvojovými lesy. Vzpomínám si, jak byly ty stromy majestátní a že jsem si pomyslel: Bože, kéž bych si to tak mohl vychutnat střízlivý. Když jsme překonali hory, pokračovali jsme nevadskou pouští, přes Las Vegas, kde jsme se neoddávali hazardu, ale pití, se staženou střechou přes Údolí smrti, kde jsme nezahynuli žízní, až k Lake Havasu, kde se ve třiačtyřicetistupňovém hicu neskutečně zachvívaly obrysy London Bridge, importovaného sem partou šílených developerů. Vypadalo to jako scéna z filmu Šílený Max. Na místě se Jesus neúnavně věnoval své oblíbené činnosti a trávil veškerý čas ve člunu s přívěsným motorem na jezeře. My ostatní se prostě permanentně udržovali v náladě, což byl jediný způsob, jak to tam přežít.

S Jesusem jsme si padli do oka, a tak bylo rozhodnuto, že se na pár měsíců nastěhuju k nim, zatímco Rico vyrazil zpátky do Oregonu, aby tam při svých toulkách šířil slovo boží. Myslel jsem, že mám před sebou skvělou budoucnost, na kterou budu moct být pyšný: Maloměstský kluk se přestěhuje do velkoměsta a udělá kariéru. To zní dobře. Jenže stačil měsíc ve městě, a už je ze mě ožrala, co se v poledne poflakuje na pláži.

Vrátil jsem se ke svému volkswagenu. V Jack-In-The-Box jsem si koupil šestibalení piva a malý sendvič v kartonové krabičce. Cestou zpátky jsem ujížděl po rovných, širokých, anonymních ulicích mezi prodejnami ojetých aut, krámky s alkoholem, starožitnictvími a autoservisy Bellfloweru, Anaheimu, Orange, Buena Parku. Dokonalý servis pro šťastné domácnosti zaměstnanců společností McDonnell Douglas, Hughes, Lockheed, Northrup a dalších jihokalifornských zbrojařských firem, jejichž byznysu se v roce 1972 ohromně dařilo.

Muselo být kolem třetí nebo čtvrté odpoledne, když jsem se vrátil zpátky k Alvaradovým, protože Jesus už byl doma. Klábosil na příjezdovce s nějakým chlápkem v modrém obleku, který seděl na elektrickém invalidním vozíku. Napadlo mě: Bože, teď se s tím vozíčkářem ještě budu muset dát do řeči. Vídal jsem ho tady v okolí často. Jesus si mě bohužel všiml, když jsem pospíchal přes trávník. „Hej, Callahane, pojď se seznámit s Billem!“

Moje maloměstské zkušenosti s tělesně postiženými byly značně omezené. Ještě v době, než jsem nastoupil do školy, se jednou zatoulal na dvůr bytového komplexu, kde jsme žili, nějaký chlápek a usadil se pod vrbou. Pozorovali jsme ho, jak hraje na lžíce, kterými tloukl o svoje dřevěné nohy, dokud nás od něj rodiče neodehnali.

Bill měl velké břicho a zarudlý obličej. Byl jsem nervózní a lehce nepřátelsky naladěný. Hlavou mi běželo: Proč si proboha v tomhle hicu navlíknul ten oblek? Potřásli jsme si rukama a Jesus povídá: „Koukni na tohle!“

Načež mi podal Billovu propisovačku. Byla to speciální propiska. Když jste ji přidrželi proti světlu a otáčeli koncem jako kaleidoskopem, objevila se trojrozměrná figurka chlápka s obřím ztvrdlým ptákem, kterého mu kouřily dvě hezké holky. Rozesmál jsem se a oběma jim nabídl po pivu. Jen jsem doufal, že se mě Jesus nezeptá, jestli jsem sehnal práci.

Vevnitř v domě mezitím Terri a paní Alvaradová – uzavřená paní, která musela překousnout moji přítomnost, protože jsem se přátelil s jejím manželem, ale ze všech sil se mě snažila ignorovat – chystaly večeři. Terri mě pozvala, abych šel ještě s nějakými jejími kámoši na večírek. Jako Oregoňana mě tyhle losangeleské párty trochu odpuzovaly. Nikdo tam nikoho neznal, a všem to bylo evidentně fuk. Každý tam byl opálený podnikatel a ustavičně žvanil o stavu svého tračníku. Terri nejspíš potřebovala svézt. Byla nezvykle milá, tak jsem odpověděl: „Skvělý nápad.“

Abych udržel nervy v klidu, dal jsem si v pokoji pár frťanů. Po večeři dorazili Terrini kamarádi, všichni jsme se namačkali do mého volkswagena, v nejnutnější možné míře se představili a vyrazili přes Orange County do Anaheimu.

Večírku se účastnilo nějakých dvacet nebo třicet lidí shromážděných kolem bazénu, kde se všichni vybavovali o nejnovější módní droze. Několik žen ovšem shodilo vrchní díl ošacení, což mě ohromně potěšilo. Vůně hamburgerů a choriza v elektrickém kotlíku se v horku časného večera mísily s parfémy, chlorem a marihuanou.

S postupujícími roky nabývalo moje pití dost předvídatelný vzorec.

Potkal jsem blondýnu zhruba stejně starou jako já a docela jsme si kápli do noty. Vyvíjelo se to dobře. Jenže jsem najednou uprostřed hovoru chytil nerva, a musel se proto omluvit a zaskočit na záchod. Usazený na míse jsem vylovil svoji flaštičku a kopnul do piva panáka – tequila boilermaker. Zkontroloval jsem v zrcadle své začátečnické pihovaté opálení a trochu se uklidnil.

Když jsem se vrátil k bazénu, zjistil jsem, že ta holka mezitím se svými kámoši odešla. Stejně už mě magnetofonová nahrávka s jejím životopisem – svatby, rozvody, milenci, terapie, dieta – začínala nudit. „Nedávno jsem se vzdala masa a teď přestávám jíst mléčné výrobky.“ Tak čím se vlastně živí? Koňskýma otrubama? Odněkud z opačného konce bazénu jsem zaslechl Terrino přemoudřelé protahování: „Jéééžiš, čéééče. To je fakt síííla.“

Později si mě odchytl nějaký chlápek, který mi přišel jako pěkný otrava. Choval se děsně agresivně. Dexter patřil k tomu typu lidí, kteří se fakt usilovně snaží být oblíbení, ale ve finále vzbuzují v lidech akorát odpor, protože jsou to vychloubační blbové. Vždycky jsem přitahoval divný individua.

Slunce zapadalo a na večírku už moc velká zábava nebyla. Řekl, že ví o párty, kde jsou lepší „roštěnky“ – „Je to tam fakt skvělý. Budeš nadšenej!“ S mým ojetým volkswagenem a jeho známostmi se zdálo možné všechno, tak proč ne půlhodinová vyjížďka do Long Beach. Nepodařilo se nám najít hostitele či hostitelku, abychom poděkovali, a tak jsme se zkrátka vybodli na Terri a její kámoše a vypařili se odtamtud.

Ujeli jsme celých deset bloků, než jsme si udělali zastávku v prvním baru.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

1. KAPITOLA