Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Iva Nováková

ZDRAVOTNÍ NAUKA 3. DÍL

Učebnice pro obor sociální činnost

Recenze: Prof. MUDr. Jiří Schindler, DrSc., Mgr. Jitka Hůsková

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2012

Cover Photo © fotobanka allphoto, 2012

Fotografie dodala autorka.

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 5006. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková

Sazba a zlom Karel Mikula

Počet stran 144

1. vydání, Praha 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-3707-2

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7895-2 ve formátu PDF

ISBN 978-80-247-7898-3 ve formátu EPUB

Úvod

Do rukou se vám dostává publikace, jejímž cílem je stručnou a srozumitelnou formou seznámit žáky studijního oboru sociální péče se základy epidemiologie a hygieny a se základy první pomoci a resuscitace.

Výběr, rozsah a hloubka předkládaných informací vychází ze zkušeností s výukou a ze zjištěných a pochopených potřeb v praxi.

Učebnice je rozdělena na tři části (epidemiologie, hygiena, první pomoc). Každá část se věnuje obecnému a specifickému zaměření v rámci uváděného oboru. Učebnice vychází z učebních osnov předmětu zdravotní nauka stanovených pro tento obor.

Cílem studia této učebnice je, aby se žáci seznámili s problémy, jejich riziky a způsobem jejich řešení. Jinými slovy – žák má znát co, kdo, jak, proč.

Informace, které se k jednotlivým problematikám vztahují, popisují související rozmanité projevy a děje. Je na učiteli, jak tyto informace při vyučování podá. Věřím, že studium této publikace pomůže osvojit si potřebné znalosti uvedených oblastí.

Autorka

ZÁKLADY

EPIDEMIOLOGIE

1 Epidemiologie jako vědní obor

Epidemiologie je vědní obor, který studuje výskyt přenosných nemocí v lidské populaci a zabývá se faktory, jež výskyt přenosných nemocí ovlivňují v čase a v místě u různých skupin osob.

Cílem epidemiologie je objasnit příčiny vzniku přenosné choroby, zjistit, jak se nákaza šíří, zabránit jejímu šíření a provést preventivní opatření.

Epidemiologie se rozvíjí ve dvou oblastech:

- Obecná epidemiologie se zabývá problémy, které jsou společné všem přenosným nemocem (vznikem, šířením a prevencí).

- Speciální epidemiologie se zabývá jednotlivými skupinami přenosných chorob s týmž nebo podobným procesem šíření.

2 Obecná epidemiologie

Za epidemii se považuje hromadný výskyt onemocnění, jímž je postiženo více než 2 % obyvatel (2 000 onemocnění na 100 000 obyvatel).

2.1 Základní epidemiologické pojmy

Infekční onemocnění

- Infekční onemocnění (neboli přenosná nákaza) je způsobeno živými organizmy.

- Některé organizmy jsou schopny vyvolat u lidí (případně i zvířat a rostlin) onemocnění. Tato schopnost se nazývá patogenita (choroboplodnost). Patogenní mikroorganizmy mají schopnost vniknout do těla, množit se v něm a způsobit onemocnění. Míra patogenity je označována jako virulence. To, zda vznikne onemocnění, nezávisí jen na patogenitě a virulenci, ale i na velikosti infekční dávky (počtu mikroorganizmů, které proniknou do těla), odolnosti a imunitě hostitele. Čím vyšší je odolnost a imunita, tím menší je pravděpodobnost vzniku onemocnění. U odolnosti se uplatňuje i zdravý životní styl (životospráva, výživa, tělesná hmotnost, dostatek pohybu a odpočinku).

Formy infekčního onemocnění

Zjevná (manifestní) forma nákazy má čtyři stadia:

- Inkubační doba: období od proniknutí původce nákazy do těla až do objevení prvních příznaků nemoci. Inkubační doba může trvat od několika dnů až po několik týdnů, měsíců či roků.

- Prodromy: první příznaky, nejasné a neurčité (bolest hlavy, únava, zvýšená teplota), podle nich ještě nelze stanovit diagnózu.

- Klinické příznaky: charakteristické patologické projevy nemoci (například průjem u střevních infekcí). Nemoc je plně rozvinutá, onemocnění probíhá často akutně.

- Rekonvalescence: období postupného uzdravování, příznaky nemoci mizí, ale organizmus je ještě oslabený.

V období rekonvalescence může dojít i k recidivě, tj. novému vzplanutí téže infekce.

V období rekonvalescence se může objevit i jiná infekce vyvolaná jiným mikrobem. Je to tzv. superinfekce, která vzniká oslabením organizmu předchozí infekcí.

Je důležité vědět:

- Ve všech stadiích zjevné formy onemocnění se vylučují mikrobi.

- Nejvíce nebezpečné je období nemoci s typickými příznaky (například kašel), kdy se mikrobi mohou šířit do okolí.

- Méně nebezpečné je období rekonvalescence, kdy se již obvykle mikrobi nevylučují.

Skrytá „inaparentní“ forma nákazy

Onemocnění proběhne bez příznaků.

Inaparentní infekci lze prokázat laboratorními testy.

Perzistentní nákaza

Mikrobi dlouhodobě přežívají v ložisku infekce (v abscesu orgánů, v plicích, v ledvinách, v kostní dřeni).

Jde o jistou formu chronické infekce s výraznými projevy.

Infekční onemocnění se vyskytuje v různém rozsahu:

- Při sporadickém výskytu se objevují ojedinělé případy onemocnění, které spolu navzájem místem ani časem nesouvisejí.

- Epidemický výskyt je hromadný s místní a časovou svázaností, rozsáhlá epidemie, která přesahuje hranice kontinentu, je pandemie.

- Při endemickém výskytu spolu jednotlivé případy nemoci souvisejí místem v různém časovém období. V lokalitě se objevují jednotlivé případy bez zřejmé souvislosti a bez projevů šíření.

Rozvoj epidemie

V rozvoji epidemie se uplatňují původci epidemie, což jsou bakterie, viry, patogenní houby a protozoa, kteří nakazí vnímavého jedince, člověka nebo živočicha, hostitele infekce, který se z epidemiologického hlediska stává primárně zdrojem nákazy. Pokud se infekce šíří od zdroje, což nemusí být člověk nebo jiný živočich v určitém místě, stává se tato lokalita ohniskem s vysokou četností nákazy.

3 Šíření nákazy

Rozvoj infekce je dán vlastnostmi zdroje a cesty přenosu a vnímavostí jedince nebo populace.

3.1 Zdroj nákazy

Zdrojem přenosné nákazy je nemocný člověk, živočich nebo mikrobiálně kontaminovaný předmět nebo prostředí. Původci nákazy v něm přežívají, rozmnožují se a vylučují se z něj. Zdrojem nákazy mohou být i nosiči, hostitelé infekce evidentně zdraví, bez příznaků onemocnění.

Člověk je zdrojem nákazy v období onemocnění, při vylučování původce (tj. období nakažlivosti). Pro šíření nákazy má význam usídlení původce v těle nosiče (například virus hepatitidy B a HIV v krvi, ve žlučových a močových cestách Salmonella typhi, v plicích, ledvinách, v mozkomíšním moku Mycobacterium tuberculosis, na sliznici horních cest dýchacích, zejména na mandlích pyogenní streptokoky a stafylokoky na sliznici dutiny nosní).

Nosič nákazy (nosičství)

Nosič nákazy je rizikovým zdrojem nákazy, zejména když jeho nosičství není rozpoznáno.

Nosičství se může vyvinout po prodělání některých nemocí, například tyfu, paratyfu, salmonelózy, záškrtu.

Nosič nákazy je evidován, je pod lékařským dohledem, nesmí vykonávat činnosti, které mohou ohrozit ostatní osoby (například práce v potravinářství), musí oznámit svému praktickému lékaři případnou změnu bydliště, zaměstnání, hospitalizaci.

Živočich – savci, ptáci, ryby

Zdroj nákazy může být nemocné zvíře. Nákazy přenosné ze zvířat na člověka jsou tzv. zoonózy. Nákaza přenosná z domácího zvířete je například salmonelóza, červenka, brucelóza, tuberkulóza, ornitóza, listerióza, z volně žijícího zvířete tularémie, vzteklina, klíšťová encefalitida.

Je důležité vědět:

Zoonózy se přenášejí přímým nebo nepřímým kontaktem člověka se zvířetem nebo hmyzím vektorem.

Zoonózy se přenášejí i živočišnými produkty (maso, mléko, vejce), nepřenášejí se z člověka na člověka.

3.2 Cesta přenosu nákazy

Cesta přenosu od zdroje může být různá podle toho, ve kterých orgánech infekční proces probíhá a jakou cestou původce nákazy opouští svého hostitele.

Způsob vylučování je současně dán i prostředím, do kterého se zárodky vylučují (například u střevních nákaz se zárodky dostávají stolicí do odpadních vod, do půdy, na předměty, na ruce – rukama znečištěnýma stolicí se původci nákazy dostávají do potravin a pak do trávicího traktu člověka).

Cesta, jíž se původce infekce dostává od zdroje k vnímavému jedinci, se označuje jako cesta přenosu nákazy (schéma 1).

Schéma 1 Mechanizmus přenosu mikrobů

Mechanizmus přenosu nákazy

Vyloučení mikroorganizmů ze zdroje nákazy do vnějšího prostředí

Původce infekce se vylučuje do vnějšího prostředí nebo přímo vniká do dalšího hostitele. Vektorem jsou kapénky, sliny, stolice, moč, krev, sperma.

Přežívání mikroorganizmů ve vnějším prostředí

Prostředí, předměty, půda, prach, voda mohou být kontaminovány mikroby. Mikroorganizmy mohou přežívat v prostředí podle odolnosti k podmínkám vnějšího prostředí po hodiny až roky. Extrémně choulostivý je ve vnějším prostředí například virus spalniček, což lze očekávat, neboť viry se pomnožují jen v živých buňkách. Velmi rezistentní mikrobi přežívají několik měsíců i let, například Mycobacterium tuberculosis.

Vniknutí mikroorganizmu do vnímavého jedince

Místo, kudy vnikne mikrob do vnímavého jedince, je vstupní brána infekce. Do dýchacího traktu vniká vdechnutím kapének, částicemi prachu obsahujícími mikroby či požitím nápoje a potravin do trávicího traktu, kůží nebo sliznicí většinou po porušení její integrity kousnutím, škrábnutím, traumatem. Kůží proniká původce infekce také bodnutím hmyzem.

Základní cesty přenosu nákazy

Nákaza se přenáší přímým kontaktem infikovaného pacienta – kožním nebo slizničním povrchem (například při pohlavním styku), poraněnou kůží – při pokousání zvířetem (například u vztekliny), placentou z matky na plod (například toxoplazmóza, syfilis, HIV).

Nepřímo se nákaza přenáší předměty – například ručníky, kapesníky, příbory, pomůckami pro ošetřování nemocných, vodou, potravinami, biologickými produkty – například krví a krevními produkty (prádlo, ručník).

Přenos nákazy vzduchem (schéma 2)

Vzdušné nákazy se šíří:

- Kapénkami slin (kapénky slin s přítomností mikrobů se při mluvení, kašlání, kýchání dostanou do vzduchu a jsou vdechnuty vnímavým jedincem)

- Kontaminovaným prachem (prach, který obsahuje rezistentní mikroby, se zvíří a dochází k jeho vdechnutí)

- Kontaminovaným aerosolem (aerosol je tvořen drobnými kapénkami rozptýlenými ve vzduchu, které díky vlhkosti umožňují přežívání mikrobů, chovají se jako prach a mohou se vdechnout)

Schéma 2 Přenos vzduchem

Přenos nákazy vodou a potravinami (schéma 3)

Střevní nákazy se šíří:

- Rukama kontaminovanýma stolicí, potravinami, vodou.

- Branou vstupu je trávicí trakt.

- Cesta ze stolice do úst se označuje jako fekálně-orální přenos.

Schéma 3 Přenos vodou a potravinami

3.3 Vnímavý jedinec – hostitel

Vnímavost jedince závisí na rezistenci – odolnosti, čili nespecifické (všeobecné) imunitě a na specifické buněčné a/nebo protilátkové imunitě. Nespecifická rezistence závisí na tělesné a psychické kondici, na věku, způsobu výživy a celkovém životním stylu.

4 Protiepidemická opatření před vznikem a při vzniku nákazy

Cílem protiepidemických opatření je snížit výskyt infekčních nemocí nebo je eradikovat – vymýtit.

Preventivní protiepidemická opatření jsou zaměřená na předcházení vzniku epidemie, represivní opatření potlačují vznik a šíření epidemie, tedy když už se objevil hromadný výskyt. Účelem prevence je, aby epidemie nevznikla, účelem represe, aby se nešířila.

4.1 Preventivní protiepidemická opatření

Preventivní protiepidemická opatření jsou prováděná před možným vznikem epidemie s cílem jí předejít.

Jsou to všeobecná hygienická opatření, očkování, preventivní screening, ochrana kolektivu před proniknutím nákazy a zdravotní výchova.

Všeobecná hygienická opatření v oboru komunální hygieny

Jde o běžně známá kontrolovaná opatření s dohledem například na zásobování obyvatelstva dezinfikovanou pitnou vodou, odvádění odpadních vod, třídění odpadu, ochranu potravin ve výrobě, jejich skladování, distribuci, prodej a na hygienické podmínky bydlení.

Očkování populace

Očkování navozuje u očkovanců v populaci specifickou imunitu proti určitému původci infekčního onemocnění tvorbou protilátek.

Preventivní screening

Screening slouží k vyhledávání, evidenci a kontrole nosičů. Na základě screeningového šetření se činí protiepidemická opatření, například zákaz činnosti v profesích, kde hrozí riziko šíření nákazy.

Ochrana kolektivu před nákazou

Protiepidemická opatření se aplikují v exponovaných rizikových kolektivech, školkách, dětských domovech, v letních táborech, v domovech seniorů, v psychiatrických léčebnách.

Zdravotnická výchova

Zdravotnická výchova se zaměřuje především na osoby, které pracují v rizikových podmínkách (výroba a distribuce potravin, kojenci, jesle, školky, školy, ošetřovatelé a sociální pracovníci a osoby nižší socioekonomické úrovně).

4.2 Represivní protiepidemická opatření

Cílem represivních opatření je zabránit šíření hromadně se vyskytující infekce. V nebezpečných případech s velkým rizikem se represivní opatření uplatňuje i na sporadické infekční onemocnění, například u pacienta s tuberkulózou vyvolanou mnohočetně rezistentním původcem Mycobacterium tuberculosis.

Represivní opatření spočívají ve vyloučení zdroje nákazy a přerušení cesty přenosu.

Pokud se při epidemii potvrdí podezření na infekční onemocnění tím, že je izolován původce a nemoc je diagnostikována, je kromě okamžité léčby nutno nemocného izolovat od osob, které by mohly být nakaženy, a onemocnění podle zákona ohlásit. Současně se neprodleně musí aktivně pátrat po dalších případech onemocnění či podezření. Tato činnost s cílem odhalit další zdroje nákazy se označuje jako depistáž.

Osoby s dosud nepotvrzeným podezřením je nutno po určitou dobu držet v karanténě, tj. izolaci zdravé osoby podezřelé z nákazy, která byla během inkubační doby ve styku s infekčním onemocněním. Osoba podezřelá z nákazy je po určitou dobu povinna se podrobit lékařskému dohledu, tj. docházet k lékaři a kontrolovat svůj zdravotní stav.

Diagnostika onemocnění se u nemocných a osob s podezřením provádí mikrobiologickým vyšetřením biologických vzorků (stolice, sputum, moč, mozkomíšní mok) a sérologickým vyšetřením krve. Izolace původce a výsledek sérologického vyšetření jsou určující. Diagnóza se potvrzuje klinickým obrazem.

Hlášení infekčního onemocnění u vybraných infekcí je ze zákona povinné. Provádí se tiskopisem „Hlášení infekční nemoci“ na epidemiologické oddělení územně příslušné hygienické stanice.

Preventivní opatření u osob podezřelých z nákazy

Před projevem klinických příznaků se u osob pravděpodobně exponovaných infekci činí opatření, která mají zabránit propuknutí nemoci. Je to specifická profylaxe, jež je shodná s léčbou. Podávání chemoterapeutik včetně antibiotik je chemoprofylaxe, podávání imunního séra je séroprofylaxe. U onemocnění, jehož inkubační doba je delší než doba vytvoření specifických protilátek, se provádí vakcinace, jako například profylaxe vztekliny.

Přerušení cesty přenosu nákaz

Šíření nákazy se zabrání i přerušením cesty infekce tím, že se mikrobní původci usmrtí dříve, než mohou nakazit další osoby nebo kontaminovat prostředí. Proces usmrcení nebo odstraňování mikroorganizmů z prostředí nebo z předmětů je dekontaminace.

Při dekontaminaci se aplikují postupy s různou účinností:

- Mechanická očista (úklid, mytí, praní) – snižuje počet zárodků.

- Dezinfekce – likviduje mikroby:

- fyzikálně: spálením, mytím horkou vodou, zahřátím na vyšší teplotu (pasterizace), filtrací (odstranění mikrobů filtry), ultrafialovým (germicidní zářivkou) nebo pronikavým zářením; fyzikální postupy jsou vcelku málo účinné,

- chemicky: pro dezinfekci chemickými prostředky se užívají roztoky nebo aerosoly látek s baktericidním nebo bakteriostatickým účinkem (usmrcení, respektive zástava růstu mikroorganizmů). K dezinfekci se používají látky s různým stupněm účinku: anorganické: louhy, kyseliny, oxidační prostředky (peroxid vodíku, manganistan draselný), halogeny (chlorové vápno, chloramin, jodonal, jodisol, betadine), sloučeniny těžkých kovů (stříbro), organické: etanol, formaldehyd, ajatin, septonex, fenol, ortosan, chlorhexidin.

- Dezinsekce – hubí hmyz a další členovce.

- Deratizace – likviduje potkany, krysy a ostatní škodlivé hlodavce.

- Sterilizace – usmrcuje všechny přítomné živé mikroorganizmy, takže se nemohou rozmnožovat. Usmrcují se i spóry – odolné formy bakterií, které odolávají vysušení, mražení, teplotě varu vody. Provádí se ve sterilizátorech konstruovaných podle způsobu aplikované sterilizace. Sterilní, tj. zbavené všech živých mikroorganizmů, musí být nástroje a pomůcky používané pro vyšetření a ošetření ve zdravotnictví a v sociálních zařízeních. Zdravotnický materiál se v nemocnicích sterilizuje centrálně. Nástroje a pomůcky pro jedno použití se dodávají sterilní a není je před použitím nutno sterilizovat. Všechny předměty určené k opakované sterilizaci musí být mechanicky očištěny a dezinfikovány (ručně nebo v myčkách), usušeny a zabaleny do sterilizačního obalu.

- Sterilizace párou se provádí v autoklávech nasycenou vodní párou, kde jsou předměty vystaveny teplotě 121 °C po dobu nejméně 23 minut. Této teploty se dosáhne při tlaku 101,5 kPa přehřátou vodní párou. Sterilizují se sklo, plasty, nástroje, kapaliny, prádlo.

- Horkovzdušná sterilizace se provádí v horkovzdušných sterilizátorech suchým teplem cirkulujícím vzduchem nejčastěji při teplotě 180 °C po 2 hodiny. Sterilizují se skleněné a kovové předměty bez ostří.

- Radiační sterilizace se provádí ve speciálních zařízeních ozářením předmětu, většinou jednorázového spotřebního zdravotnického materiálu, gama zářením v dávce 25 kGy.

- Chemická sterilizace formaldehydem se provádí plynnou směsí formaldehydu s vodní párou při teplotě 60 až 80 oC v podtlaku. Užívá se pro sterilizaci termolabilních předmětů, kovových ostrých předmětů, některých optických předmětů, gumy.

- Sterilizace plynem etylenoxidem se provádí působením etylenoxidu při teplotě 37–55 °C. Slouží pro sterilizaci předmětů citlivých na teplo, optických přístrojů, ostrých nástrojů, papíru, porézních materiálů.

- Kontrola sterilizace – sterilizaci a dezinfekci provádějí školení zdravotničtí pracovníci, dezinfekci a úklid i v jiných oblastech provádějí pracovníci, kteří absolvovali speciální školení. Kontrola sterilizace představuje kontrolu průběhu procesu sterilizace předmětů a pomůcek. O každé sterilizaci je veden záznam, který se uchovává po dobu 15 let.

Zvyšování odolnosti imunizací

Imunizace spočívá v podání látky, která navozuje imunitu. Podává-li se látka, která navozuje produkci protilátek, hovoříme o očkování (aktivní imunizace), podávají-li se již hotové protilátky v séru, jde o pasivní imunizaci.

Očkování

Očkování je nejvýznamnějším protiepidemickým opatřením. Je to postup k vyvolání specifické imunity proti určitému původci infekčního onemocnění – bakterii, viru, houbě, případně výjimečně parazitu. V organizmu se po očkování, které se provádí většinou injekčně, produkují specifické protilátky, které se pak po několika týdnech objevují zejména v krvi, v plazmě, respektive v séru.

Očkovací látky se nazývají vakcíny. Původně se používaly jen k usmrcení původce infekcí. V některých případech se očkuje živými geneticky modifikovanými (oslabenými) původci, takzvanými živými vakcínami. Výhodou je dlouhodobá, tedy důkladnější imunita, která nastupuje rychleji než při očkování umrtvenými těly mikrobů. Imunita po očkování trvá měsíce i roky. Očkuje se také izolovanými bílkovinami nebo polysacharidy buněk nebo virů. Termín vakcína se přenesl i na tyto očkovací látky.

Očkovací látky jsou také toxoidy, toxiny bakterií zbavené toxicity, ale se zachovanou schopností stimulovat tvorbu protilátek, tzv. imunogenitou, jako například při očkování proti tetanu nebo záškrtu.

Pasivní imunizace

Při tomto způsobu imunizace organizmus imunizované osoby protilátky neprodukuje, ale dostává je už vyrobené buď v séru z imunizovaného zvířete, nebo v séru rekonvalescenta (rekonvalescentní sérum). Výhodou pasivní imunizace je rychlý nástup imunity, jež však brzy pomíjí, neboť se cizorodé bílkoviny séra po čase z těla vyloučí. Pasivní imunizace se aplikuje většinou jako séroprofylaxe osobám, u nichž se příznaky infekce ještě nerozvinuly, anebo již pacientům jako specifická séroterapie. Příkladem séroprofylaxe je podávání antitetanového séra při úrazu neočkované osobě, příkladem séroterapie podávání antidifterického séra při záškrtu.

Praktické použití vakcín

Živé oslabené vakcíny – používají se například pro očkování proti tuberkulóze, spalničkám, příušnicím, zarděnkám, poliomyelitidě.

Usmrcené (inaktivované) vakcíny – čištěné suspenze usmrcených mikroorganizmů se používají například při očkování proti dávivému kašli, klíšťové encefalitidě, virové hepatitidě typu A.

Subjednotkové vakcíny – jsou složeny většinou jen ze složek viru, které jsou imunogenní, tj. učinné pro vyvolání tvorby protilátek. Jejich výhodou je, že nevýznamné složky virů nezatěžují organizmus. Používají se například jako vakcína proti chřipce.

Rekombinované vakcíny – jsou připraveny zavedením genů určujících imunogenní bílkoviny viru do kvasinek nebo bakterií, které pak pohodlně a ve velkém tyto složky produkují. Taková je například vakcína proti virové hepatitidě typu B.

Očkovací praxe

Očkovací látky se podávají pouze zdravým jedincům, při infekčním onemocnění se musí očkování odložit až do doby uzdravení. Vyvolaná imunitní odpověď představuje určitou zátěž pro organizmus a může dojít k selhání účinku očkování.

Při prvním, takzvaném základním očkování se podává jedna nebo více dávek očkovací látky. Dostatečná hladina protilátek se vytvoří za 10–14 dní. Platnost očkování závisí na druhu očkování a pohybuje se od 2 až 10 let. Poté se provádí přeočkování jednou dávkou očkovací látky.

Základní očkování a přeočkování se provádí podle každoročně aktualizovaných pravidel. Každé podání očkovací látky se zaznamenává do očkovacího průkazu jedince.

Očkovací látky se aplikují injekcí do kůže, podkoží, svalu, podáním k polknutí (u dětské obrny), vstřikem na nosní sliznici (u chřipky).

Absolutní nebo relativní kontraindikace očkování jsou akutní infekční onemocnění (i zvýšená teplota z nachlazení, rýma), oslabený imunitní systém, alergie.

Způsob a možnosti očkování v České republice upravuje vyhláška Ministerstva zdravotnictví č. 537/2006 Sb., o očkování proti infekčním nemocem.

Druhy očkování

Pravidelné (povinné) očkování:

- Je povinné pro všechny osoby, které dosáhly stanoveného věku.

- Je hrazené státem.

- Očkuje se podle plánu, tzv. očkovacím kalendářem.

Pravidelné očkování (očkovací kalendář)

4. den až 6. týden

očkování proti tuberkulóze

9. až 12. týden

očkování proti záškrtu, tetanu, dávivému kašli

10. týden až 18. měsíc

očkování proti poliomyelitidě

13. až 16. týden

očkování proti záškrtu, tetanu, dávivému kašli

17. až 20. týden

očkování proti záškrtu, tetanu, dávivému kašli

14. a 15. měsíc až 30. měsíc

přeočkování proti poliomyelitidě

15. měsíc

očkování proti spalničkám, příušnicím, zarděnkám

18. až 20. měsíc

přeočkování proti záškrtu, tetanu, dávivému kašli

21. až 25. měsíc

přeočkování proti spalničkám, příušnicím, zarděnkám

2. rok

přeočkování proti tuberkulóze

5. rok

přeočkování proti záškrtu, tetanu, dávivému kašli

11. rok

přeočkování proti tuberkulóze

13. rok

přeočkování proti poliomyelitidě

14. rok

přeočkování proti tetanu

Zvláštní očkování

- Zvláštní očkování je povinné u osob, které jsou vystavené riziku nákazy určitou infekcí z důvodu své profese.

- Je provedeno před zahájením rizikových činností (týká se žáků a studentů zdravotnických škol, studentů medicíny, studentů jiných vysokých škol, kteří se připravují na činnost ve zdravotnických zařízeních, studentů středních a vyšších odborných sociálních škol, připravujících se na činnost v ústavech sociální péče, osob činných v programech pro uživatele drog, osob poskytujících terénní a ambulantní sociální služby, nově přijatých příslušníků vězeňské a justiční stráže, osob pracujících v léčebnách pro dlouhodobě nemocné, v domech s pečovatelskou službou, v domovech pro seniory, v domovech pro osoby se zdravotním postižením a v domovech se zvláštním režimem).

- Očkování se týká především virové hepatitidy typu B.

Mimořádné očkování

Vyhlašuje se při epidemii a nebezpečí jejího vzniku rozhodnutím Ministerstva zdravotnictví a ředitele krajské hygienické stanice (se souhlasem Ministerstva zdravotnictví). Příkladem je očkování proti chřipce.

Očkování při úrazech, poraněních a nehojících se ranách

- Očkování se provádí při úrazech, poraněních a nehojících se ranách, u nichž je nebezpečí onemocnění tetanem.

- Stejně tak při pokousání nebo poranění zvířetem podezřelým ze vztekliny.

- Očkování je hrazeno ze zdravotního pojištění.

Očkování před cestou do zahraničí

- Očkovací látka se aplikuje před odjezdem do zahraničí podle platných předpisů (například proti choleře, moru, žluté zimnici, japonské encefalitidě, břišnímu tyfu).

- Očkování zajišťuje centrum hygienických služeb.

- Očkovaný jedinec získává mezinárodní očkovací průkaz.

Očkování na vlastní žádost

- Provádí se na vlastní žádost člověka, který chce být očkovaný proti infekci, na níž je očkovací látka k dispozici.

- Jde o individuální prevenci přenosných nemocí, které nejsou zařazeny do schématu povinných očkování (například klíšťová encefalitida, papilomavirus).

Konec ukázky

Table of Contents

Úvod

ZÁKLADY EPIDEMIOLOGIE

1 Epidemiologie jako vědní obor

2 Obecná epidemiologie

2.1 Základní epidemiologické pojmy

3 Šíření nákazy

3.1 Zdroj nákazy

3.2 Cesta přenosu nákazy

3.3 Vnímavý jedinec – hostitel

4 Protiepidemická opatření před vznikem a při vzniku nákazy

4.1 Preventivní protiepidemická opatření

4.2 Represivní protiepidemická opatření

5 Speciální epidemiologie

5.1 Rozdělení infekčních onemocnění

ZÁKLADY HYGIENY

7 Zdraví, nemoc

9 Životní prostředí a hygiena

10 Hygiena všeobecná a komunální

10.1 Ovzduší

10.2 Voda

10.3 Půda

11 Hygiena výživy

11.5 Stravovací služby

12 Hygiena dětí a dorostu

13 Hygiena práce

13.2 Faktory pracovního prostředí

ZÁKLADY PRVNÍ POMOCI A RESUSCITACE

14 Úvod do první pomoci

15 Poskytnutí zdravotnické první pomoci

15.1 Obecné zásady při poskytování první pomoci