Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ukážka z elektronickej knihy

JUDr. Petr Novotný, Ph.D, Mgr. Jitka Ivičičová,

JUDr. Monika Novotná, Mgr. Monika Štýsová

Nový občanský zákoník

Principy a základní pojmy

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5461. publikaci

Realizace obálky Jan Dvořák

Sazba Antonín Plicka

Odpovědná redaktorka Ing. Šárka Kratochvílová

Počet stran 144

První vydání, Praha 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2014

ISBN 978-80-247-5163-4

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-9133-3 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-9134-0 (ve formátu EPUB)

Úvod

Tematická řada Nový občanský zákoník přináší ucelenou řadu publikací, které se zabývají jednotlivými částmi nového občanského zákoníku. Rekodifikace občanského práva byla provázena velkou mediální prezentací, avšak v některých směrech média občany zbytečně strašila, někdy je informovala nepřesně.

První část je věnována teoretickým základům, ze kterých nový občanský zákoník vychází a které se promítají především do základních principů. Tyto principy pak představují stěžejní východiska nejen pro občanský zákoník, ale pro celý komplex soukromého práva. Základní zásady nového občanského zákoníku jsou totiž výslovně formulovány také jako základní zásady soukromého práva. Proto se budou aplikovat i na právní vztahy, upravené jinými právními předpisy – zákonem o obchodních korporacích, zákoníkem práce apod.

Nový občanský zákoník přichází s celou řadou nových pojmů a definic. Tyto pojmy pak samozřejmě používají i ostatní právní předpisy – proto si nový občanský zákoník vyžádal řadu novelizací stávajících právních předpisů. Právě základní zásady a základní pojmy bychom chtěli čtenářům vysvětlit v této publikaci. Základní zásady je možné rozdělit na dvě skupiny – první skupinu tvoří principy poctivého jednání, které by měl každý používat ve svém každodenním životě. Druhou skupinu tvoří principy výkladu a aplikace soukromoprávních předpisů, kterými se budou řídit soudci ve své nové rozhodovací praxi. Právě postavení soudců rozhodujících podle nového občanského zákoníku se zcela zásadně změní. Stávající občanský zákoník je víceméně nutil k pozitivistickému a formalistickému postupu, který mnohdy vedl k tomu, že veřejnost soudní rozhodnutí vnímala jako nespravedlivá. Nový občanský zákoník svými základními zásadami zdůrazňuje roli soudce jako spolutvůrce práva a ukládá mu rozhodovat podle základních principů dobrých mravů a spravedlnosti. Právě proto jsou základní zásady soukromého práva formulované novým občanským zákoníkem tak významné.

Nové, lépe řečeno v řadě případů staronové pojmy, se kterými nový občanský zákoník pracuje, jsou výrazně více české než pojmy staré úpravy. V některých případech jde o logické pojmy, jejichž používání v praxi nebude činit žádné zvláštní problémy (např. člověk místo fyzická osoba, svéprávnost místo způsobilost k právním úkonům), na některé si budeme muset zvyknout (např. zápůjčka místo půjčka, příkaz místo mandát). Vysvětlit novou terminologii občanského zákoníku je tak jedním z cílů této publikace.

Na následujících stránkách a v dalších publikacích této řady bychom chtěli seznámit občany se vším novým, co rekodifikace přináší do jejich každodenního života. Věříme, že se naše publikace dokáží provést naše čtenáře úskalími, které nový občanský zákoník přináší.

Petr Novotný

1Základní zásady nového občanského zákoníku

Nový občanský zákoník přináší skutečně revoluční změny v pojetí soukromého práva. Po totalitních právních předpisech, občanském zákoníku z roku 1950 a z roku 1964, založených na pozitivistickém přístupu k právu, přichází kodex, který vyzdvihuje přirozená nezadatelná práva člověka. A tato práva chrání jako největší hodnotu. Nové pojetí má svůj odraz v základních zásadách soukromého práva a principech, na kterých je občanský zákoník postaven.

Teorie práva, založená na právním pozitivismu, vychází z toho, že pouze psané právo, tedy právo schválené předepsaným způsobem ve formě zákonů, je právem, kterému se musí vše a všichni podřídit. Právníci, kteří mají k právu pozitivistický přístup, nezkoumají, zda je právo spravedlivé – za rozhodující považují psaný text právního předpisu a před duchem zákona upřednostňují jeho doslovné znění. Naproti tomu právníci, kteří vyzdvihují přirozenoprávní teorii, vycházejí z názoru, že psané právo se musí přizpůsobit přirozeným právům člověka. A pokud je s nimi v rozporu, musí jim ustoupit. Přirozenoprávní teorie dává také při výkladu právního předpisu přednost takové interpretaci, která je v souladu se smyslem a účelem zákona – tedy duchem zákona – před jeho doslovným zněním.

i.Soukromé a veřejné právo

Občanský zákoník je základním kodexem soukromého práva. Za soukromé právo považujeme tu část právního řádu, která se zabývá úpravou vzájemných práv a povinností osob. Pro soukromé právo je typické rovnoprávné postavení jeho účastníků. Tím se liší od práva veřejného, kde na jedné straně vystupuje vždy stát jako orgán veřejné moci. Uplatňování soukromého práva musí být nezávislé na uplatňování práva veřejného – jinými slovy, nikdo nemůže (s výjimkou případů výslovně upravených zákonem) nutit v občanskoprávním vztahu nějakou osobu k nějakému jednání, aniž by ona sama takové jednání zamýšlela.

ii.Základní zásady soukromého práva

Úvodní zásady zakotvené v hlavě I. nového občanského zákoníku zakotvují zásady a výkladová pravidla, která se musejí aplikovat na všechny normy veřejného práva. Důležité je, že se tyto zásady a pravidla budou aplikovat i na ty právní vztahy, které vznikly před 1. lednem 2014, pokud před tímto datem i nezanikly a nebyly vypořádány.

Občanský zákoník proto hned ve svém úvodu stanoví, že si osoby mohou ujednat svá vzájemná práva a povinnosti odchylně od zákonné úpravy. Zakázána jsou jen taková ujednání, která by porušovala dobré mravy, veřejný pořádek nebo statusové otázky, tedy právo týkající se postavení osob, včetně práva na ochranu osobnosti. V občanském právu tak platí zásada svobodného jednání osob.

Občanský zákoník ve svých úvodních ustanoveních definuje interpretační pravidla. To jsou pravidla, podle kterých musí být postupováno při výkladu jednotlivých zákonných ustanovení soukromého práva vůbec. Především musí být tento výklad v souladu s Listinou základních práv a svobod a ústavním pořádkem vůbec, zásadami, na kterých spočívá občanský zákoník a se zřetelem k trvalým hodnotám, které chrání. Platí tedy zásada nadřazenosti chráněných hodnot nad ustanoveními občanského zákoníku. V případě, že by se dostal doslovný výklad předpisu soukromého práva do rozporu s Listinou, ústavním pořádkem, zásadami občanského zákoníku nebo hodnotami, které jsou zde chráněny, musí doslovný výklad ustoupit. Tato zásada dokládá, že občanský zákoník vychází z popsané přirozenoprávní teorie. Podle této teorie jsou člověku dána už v okamžiku jeho narození přirozená práva, jako právo na život, na vlastnictví apod., která stát musí chránit a která nesmějí být svévolně omezena. Přirozenoprávní východiska jsou v občanském zákoníku posílena zákazem, aby se někdo dovolával slov právního předpisu proti jeho smyslu. Výklad a použití právního předpisu nesmí být nikdy v rozporu s dobrými mravy a nesmí vést ke krutosti a bezohlednosti urážející obyčejné lidské cítění. Z této zásady můžeme dovodit, že i morálka, tedy dobré mravy, jsou hodnotou, kterou musí právo chránit a která je v tomto směru právu nadřazena. Aplikace této zásady v rozhodovací praxi soudů by měla zabránit rozsudkům, které jsou sice v naprostém souladu s doslovným zněním zákonného ustanovení, ale jsou obecně vnímány jako zjevně nespravedlivé. Do budoucna bychom se proto už neměli setkávat s názorem, že právo a spravedlnost jsou rozdílné pojmy a že právo brání darebáky. Občanský zákoník totiž výslovně uvádí, že soukromé právo vyvěrá z obecně uznaných zásad spravedlnosti a práva.

Přirozenoprávní teoretická východiska nového občanského zákoníku jsou dále posílena vymezením předmětu, který chrání soukromé právo – je to důstojnost a svoboda člověka a jeho přirozené právo brát se o vlastní štěstí a štěstí jeho rodiny nebo lidí jemu blízkých. Současně jsou vymezeny i meze svobody každého člověka tak, že výkon jeho práv a jejich ochrana nesmí způsobovat bezdůvodně újmu druhým. Zákon tak zakotvuje obecnou zásadu, že svoboda jednotlivce končí tam, kde začíná svoboda jiného.

Základní zásady vymezené občanským zákoníkem vycházejí z obecných principů mravnosti. Mnoho z nich bylo již součástí římského práva. Základní obecnou zásadou soukromého práva je, že každý má právo na ochranu svých přirozených práv, tedy na ochranu svého života a zdraví, svobody, cti, důstojnosti a soukromí. Zvláštní zákonné ochrany požívají rodina, rodičovství a manželství – a je možná určitým projevem předsudků, které by moderní občanský zákoník neměl mít, že stejné ochrany nepožívá také registrované partnerství osob stejného pohlaví. Občanský zákoník tuto problematiku vyřešil až v závěrečných (mnohdy opomíjených) ustanoveních. Tam uvádí, že ustanovení části první (obecná část), třetí (absolutní majetková práva) a čtvrté (relativní majetková práva) o manželství a o právech a povinnostech manželů platí obdobně pro registrované partnerství a práva a povinnosti partnerů. Všimněme si, že zcela záměrně z těchto ustanovení, která zrovnoprávňují manželství a registrované partnerství, vyňal zákonodárce ustanovení části druhé, tedy rodinné právo.

Nový občanský zákoník zakazuje šikanu i zneužívání vlastní neschopnosti. Na jedné straně totiž chrání všechny, kdo by pro své nedostatečné schopnosti, ať z důvodu nedostatku věku či rozumu nebo pro závislost svého postavení mohly utrpět nedůvodnou újmu, ale současně zakazuje, aby někdo těžil z vlastní neschopnosti k újmě druhých.

Zásada pacta sunt servanda je v občanském zákoníku naplněna výslovným příkazem, že daný slib zavazuje a smlouvy mají být plněny.

Za základní právo je považováno i vlastnické právo. Proto občanský zákoník vychází ze zásady ochrany vlastnického práva a určuje, že jen zákon může stanovit, jak vlastnictví vzniká a zaniká.

Potvrzením další zásady římského práva qui tacet consentire videtur (kdo užívá svého práva, nikomu neublíží) je, že nikomu nelze odepřít to, co po právu náleží jakékoli osobě.

iii.Rozum, vědomost a odbornost

Při posuzování subjektivní stránky právního jednání bude nutné zkoumat, zda jednající osoba o svém jednání a jeho následcích věděla nebo vědět měla a mohla.

Občanský zákoník vychází z domněnky, že každá svéprávná osoba má rozum průměrného člověka i schopnost užívat jej s běžnou péčí a opatrností a že to každý od ní může v právním styku důvodně očekávat. Znamená to, že občanský zákoník zakotvuje zásadu pečlivosti a opatrnosti pro jednání osob v právních vztazích. Občanský zákoník v dalších ustanoveních upravujících jednotlivé právní instituty vychází ze zásady vigilantibus iura scripta sunt (zákony jsou psány pro bdělé, tedy pro ty, kteří dbají o svá práva). Chrání proto především právě ty osoby, které svá práva řádně vykonávají, nejsou lehkomyslné a aktivně svá práva chrání. Prolomení této zásady je možné spatřovat v posílené ochraně spotřebitelů (v návaznosti na závaznou evropskou úpravu) a v jistém směru také v ochraně slabší strany v závazkových právních vztazích.

Občanský zákoník v dalších ustanoveních dává návod, jak by měli účastníci občanskoprávních vztahů a následně v případě sporu také soudy, posuzovat otázku vědomosti určité osoby o určité skutečnosti. V mnohých ustanoveních, zejména o odpovědnosti za škodlivý následek, totiž občanský zákoník upravuje určitý následek v závislosti na tom, zda daná osoba o určité skutečnosti věděla, musela nebo mohla vědět. Taková „vědomost“ pak musí být vždy vykládána jako vědomost, kterou si důvodně osvojí osoba případu znalá při zvážení okolností, které jí musely být v jejím postavení zřejmé. Pro posouzení otázky vědomosti tak nejsou brány v úvahu jen nějaké abstraktní rozumové schopnosti jednající osoby, ale také její postavení. Jinými slovy – soud by ve sporném případě měl zkoumat, zda by si jiná osoba ve stejném postavení měla, mohla či musela osvojit vědomosti o dané záležitosti. Subjektivnímu kritériu se tak občanský zákoník pokouší dát objektivní rozměr.

Zvýšená odpovědnost za jednání s odbornou péčí je dána osobě, která se přihlásí k odbornému výkonu jako příslušník určitého povolání nebo stavu. V takovém případě občanský zákoník dovozuje, že tato osoba dala najevo, že je schopna jednat se znalostí a pečlivostí, která je s jeho povoláním nebo stavem spojena. Pokud pak daná osoba jedná bez této odborné péče, jde to k její tíži. Pro posouzení zvýšené odpovědnosti tedy není rozhodující, zda daná osoba je skutečně příslušníkem určitého povolání a skutečně má předpokládané odborné znalosti. Rozhodující je, že ona sama vystupuje navenek jako odborník. Podle tohoto ustanovení pak lze přičítat k tíži ledabylé a neodborné jednání nejen skutečnému odborníkovi, ale také takové osobě, která se za odborníka pouze vydává – např. falešnému advokátovi nebo lékaři. Naproti tomu nelze proti vůli dotčené strany zpochybnit povahu nebo platnost právního jednání jen proto, že jednal ten, kdo ke své činnosti neměl potřebné oprávnění (např. pokud bude uzavřena smlouva o dílo na stavbu domu, nezpůsobí její neplatnost, že zhotovitel nemá potřebné živnostenské oprávnění ke stavební činnosti) nebo komu je činnost zakázána. Toto ustanovení tak představuje posílení autonomie vůle účastníků občanskoprávních vztahů a současně ukazuje na snahu odtrhnout soukromé právo od práva veřejného – sankce za to, že osoba uzavírá smlouvy bez potřebného živnostenského oprávnění nechť jsou řešeny podle živnostenského zákona, ale ať taková skutečnost nezasahuje do soukromého práva.

Občanský zákoník ukládá každému povinnost jednat v právním styku poctivě. Je výslovně zakázáno, aby někdo těžil ze svého nepoctivého nebo protiprávního činu či z protiprávního stavu, který vyvolal nebo nad kterým má kontrolu. Občanské právo chrání jednotlivce především takovými nepoctivými nebo protiprávními činy, které nejsou takové intenzity, aby byly považovány za přestupky nebo dokonce trestné činy – ale tím spíše je pak poskytována ochrana před jednání, které je už považováno za čin trestný. Tak např. nikdo nesmí těžit z toho, že neplatí své dluhy. Potvrzením povinnosti jednat poctivě je pak zásada, že zjevné zneužití práva (šikanózní výkon práva) nepožívá právní ochrany. Za zjevné zneužití práva je podle dosud aktuální judikatury považován případ, kdy motivem výkonu práva oprávněné osoby není poctivý výkon jejího práva, ale poškození jiného. Mohlo by se jednat např. o situaci, kdy byla zdravotní, sociální či ekonomická situace povinného taková, že by výkonem práva docházelo k závažnému ohrožení privilegovanějšího právem chráněného zájmu na straně povinného, např. jeho schopnosti uspokojovat své bytové potřeby. Za šikanózní výkon práva byl považován rovněž případ vymáhání smluvní pokuty, kdy dlužník porušil dohodnuté splátky úvěru jen proto, že mu věřitel (banka) znemožnil nakládat s peněžními prostředky uloženými na účtech, které pro dlužníka vedl.

iv.Ochrana soukromých práv

Ochranu soukromých práv poskytuje každému orgán veřejné moci, zpravidla soud. Vedle toho jsou zakotveny také podmínky pro to, aby si každý mohl pomoci ke svému právu sám s využitím institutu svépomoci.

Občanský zákoník umožňuje každému, kdo se cítí ve svém právu zkrácen, aby se domáhal ochrany u orgánu veřejné moci. Pokud není zvláštním zákonem v konkrétním případě stanovena věcná působnost jiného orgánu veřejné moci, je tímto orgánem soud.

Pro soudní rozhodování zakotvuje občanský zákoník nově zásadu legitimního očekávání (dosud jsme ji měli výslovně zakotvenu ve správním právu) a stanoví, že každý, kdo se domáhá právní ochrany, může důvodně očekávat, že jeho právní případ bude rozhodnut obdobně jako podobný právní případ, který už v minulosti rozhodnut byl. Jistě v důsledku této zásady nepřejdeme na anglosaský právní systém založených na precedentech, nepochybně však bude ještě více posílena úloha ustálené judikatury pro posuzování obdobných případů.

Novinkou v občanském právu je zakotvení svépomoci. Podle zákona si každý může přiměřeným způsobem pomoci ke svému právu sám. Podmínkou, aby se jednalo o oprávněný zákrok, je přímé ohrožení práva zasahujícího jedince a dále musí být zřejmé, že by zásad veřejné moci přišel pozdě. Úsilí a prostředky, které ohrožený jedinec vynakládá na odvrácení hrozícího zásahu do jeho práva, musí být přiměřené nejen vzhledem k jeho okolnostem, ale také vzhledem k jeho osobě a postavení. Uvědomme si, že svépomoc má napomoci k odvrácení hrozícího nebo trvajícího zásahu do práva jedince za situace, kdy by eventuální zásah veřejné moci přišel tak pozdě, že by protiprávním důsledkům zásahu do práva jedince nedokázal zabránit. Svépomoc je zapotřebí odlišovat od institutu nutné obrany a krajní nouze, i když v některých případech může mít zákrok znak obojího. Typickým příkladem svépomoci bude např. obrana proti imisím v sousedských sporech – pokud soused ani na žádost druhého např. pokračuje v pálení zahradního odpadu, může dotčený soused v rámci svépomoci uhasit oheň na cizím pozemku sám. Současně je nutné zdůraznit, že svépomoc není pomsta. Pokud tedy zůstaneme u sousedských sporů – když jeden soused druhému rozbije okno, nemůže poškozený jít a rozbít mu jej rovněž. Takový zákrok by byl rozhodně neoprávněný.

v.Zvláštní zásady občanského zákoníku

Další zásady, na nichž je postaven občanský zákoník, rozebíráme v dalších kapitolách naší publikace, a proto se nyní o nich zmíníme jen stručně.

Zásada superficies solo cedit, neboli stavba je součástí pozemku, je nejrevolučnějším zásahem do občanského práva po roce 1989. Znamená to, že se české občanské právo vrací k zásadě, podle níž je stavba součástí pozemku. Do budoucna tak bude možné oddělené vlastnictví pozemku a stavby pouze za specifických podmínek, navíc – protože stavba přestává být samostatnou nemovitou věcí, nebude oprávněná osoba vlastníkem stavby, ale bude mít jen právo stavby.

Pro právní jednání platí zásada autonomie vůle smluvních stran a strany si mohou smluvně dohodnout vše, co není zákonem výslovně zakázáno. Právní jednání jsou postavena na zásadě neformálnosti. Je tak možné smlouvy uzavírat v ústní formě s výjimkami stanovenými zákonem (tak je tomu např. při dispozicích s nemovitostmi zapsanými do katastru nemovitostí). Pro výklad právních jednání platí priorita výkladu, který nezakládá jejich neplatnost před výkladem, který by neplatnost zakládal.

2Osoby a jejich práva

Subjekty občanského práva jsou fyzické osoby (zákoník často užívá také pojem „člověk“) a právnické osoby. V případě, že zákon používá pojem člověk, rozumí jím vždy pouze fyzickou osobu. Tam, kde používá pojem osoba, může jít o osobu fyzickou i právnickou. K tomu, aby byla osoba plnohodnotným účastníkem právního vztahu, musí mít právní osobnost a svéprávnost.

Právní osobnost a svéprávnost

Právní osobnost (podle dřívější terminologie právní subjektivita) je způsobilost mít v mezích právního řádu práva a povinnosti. Svéprávnost (dříve způsobilost k právním úkonům) je pak schopnost osoby nabývat vlastním právním jednáním práva a zavazovat se k právním povinnostem, tedy způsobilost právně jednat.

Občanský zákoník zakazuje, aby se někdo vzdal své právní osobnosti nebo svéprávnosti, byť jen částečně. Pokud by to někdo učinil, nemělo by takové vzdání se právní osobnosti nebo svéprávnosti žádné právní účinky a nepřihlíželo by se k němu.

Pouze osoba může mít a realizovat svá práva a pouze osobě lze uložit povinnosti a jejich plnění na ní vymáhat. Pokud tedy někdo zřídí právo nebo uloží povinnost tomu, co osobou není, přičte se toto právo nebo povinnost osobě, které podle povahy právního případu náleží. Podle nového občanského zákoníku např. zvíře už sice není věcí, není však ani osobou – nemá ani právní osobnost ani svéprávnost. Nemůže proto nabýt žádná práva, např. darem nebo dědictvím. Obdobně nemůže práva a povinnosti nabýt sdružení osob, které nesplňuje zákonné podmínky korporace nebo jiné právnické osoby.

Přirozená práva

Přirozenoprávní teorie, na které je postaven občanský zákoník, vychází z toho, že každý člověk má vrozená přirozená práva, která jsou rozpoznatelná už samotným rozumem a citem (existují tedy nezávisle na právním řádu). To vede k tomu, že každého člověka občanský zákoník považuje za osobu (má právní osobnost). Zákon pak může stanovit jen hranice přirozených práv každého člověka a způsob jejich ochrany.

Přirozená práva, která jsou spojena s osobností člověka, nelze převést na jiného a člověk se jich nemůže ani vzdát. Pokud by to někdo přes tento zákaz učinil, šlo by jen o zdánlivé jednání, ke kterému by se nepřihlíželo. Přitom se ze zákona nepřihlíží ani k omezením přirozených práv nad rámec přípustný zákonem nebo v případě, že by takové omezení odporovalo dobrým mravům nebo veřejnému pořádku.

Právnické osoby

Za právnickou osobu považuje občanský zákoník organizovaný útvar. K tomu, aby tento organizovaný útvar byl právnickou osobou, musí mít zákonem přiznanou právní osobnost. Právnická osoba může určit předmět své činnosti. Bez ohledu na to, jak však svůj předmět činnosti vymezí, může mít taková práva a povinnosti, které se slučují s její právní povahou.

Občanský zákoník ve svých ustanoveních upravuje obecné základy vzniku, existence a fungování, jakož i zrušení a zániku právnických osob. Tato úprava je základem pro právnické osoby soukromého práva (obchodní společnosti a družstva jsou dále podrobněji upraveny zákonem o obchodních korporacích). Právnické osoby veřejného práva podléhají zásadně zákonům, podle nichž byly zřízeny (např. zákonu o obcích) a ustanoveními občanského zákoníku se řídí jen tehdy, pokud se to slučuje s jejich právní povahou. Za právnickou osobu v oblasti soukromého práva se považuje stát. Způsob jednání státu je pak upraven zvláštními právními předpisy.

Osoba blízká

V rámci pojednání o osobách definuje občanský zákoník termín osoba blízká, se kterým se setkáváme také v jiných právních odvětvích, např. v trestním právu nebo přestupkovém právu. Osoba blízká je především příbuzný v řadě přímé (tedy v linii předci – potomci v jakémkoli stupni), dále sourozenec, manžel a registrovaný partner. Za osobu blízkou navzájem mohou být považována také jiné osoba v příbuzenském poměru (např. teta, bratranec, švagr) nebo v obdobném poměru (přítelkyně), za podmínky, že by újmu, kterou utrpěla jedna z nich, by druhá důvodně pociťovala jako újmu vlastní. Občanský zákoník přitom stanová vyvratitelnou domněnku, že za osoby blízké jsou považovány osoby sešvagřené a osoby, které spolu trvale žijí. Vyvratitelná domněnka znamená, že platí, pokud není prokázán opak (připouští se důkaz opaku).

Občanský zákoník či jiný právní předpis může k ochraně třetích osob stanovit zvláštní podmínky nebo omezení pro převody majetku (tak se např. věřitel může dovolat neúčinnosti právního jednání, kterým jeho dlužník převedl majetek na osobu blízkou s cílem zmařit splnění svého dluhu). Takové omezení pak ze zákona platí také na dispozice s majetkem nebo obdobná právní jednání mezi právnickou osobou a členem jejího statutárního orgánu (např. mezi společností s ručením omezeným a jejím jednatelem) nebo tím, kdo právnickou osobu podstatně ovlivňuje jako její člen (typicky např. majoritní společník společnosti s ručením omezeným) nebo na základě dohody či jiné skutečnosti.

i.Fyzická osoba – člověk

Fyzickou osobu označuje občanský zákoník na více místech termínem člověk. Zakotvuje, že člověk má právní osobnost (tedy způsobilost mít práva a povinnosti) od narození až do smrti. Vedle toho zkoumá svéprávnost – způsobilost člověka vlastním jednáním nabývat práva a zavazovat se (právně jednat).

Každý člověk také odpovídá za své jednání – podmínkou je, aby dokázal své jednání a jeho účinky posoudit a ovládnout je. Pokud tedy někdo není schopen své jednání ovládat nebo není schopen posoudit své jednání (typicky novorozenec), za své jednání nemůže být činěn odpovědným. To však neznamená, že by se někdo mohl sám zbavit své odpovědnosti tím, že se přivede do stavu, ve které není schopen posoudit a ovládnout své jednání, např. v důsledku těžké opilosti nebo po požití omamných látek. V případě, že se to takového stavu přivede sám a vlastní vinou, nese odpovědnost za veškeré své jednání v tomto stavu učiněné.

Řekli jsme si, že právní osobnost nabývá člověk narozením a tedy až narozením může nabýt nějaká práva. Pokud je to však v zájmu počatého dítěte, hledí se na něj jako na narozené. Tak je tomu např. v dědických věcech, kdy způsobilým dědicem je i dítě, které bylo v době zůstavitelovy smrti počaté, i když dosud nebylo narozené. Občanský zákoník presumuje, že se dítě narodí živé (vyvratitelnou domněnkou, tedy je připuštěn důkaz opaku, ale v pochybnostech se má za to, že se dítě narodilo živé). V případě, že se nenarodí dítě živé, hledí se na ně, jako by nikdy nebylo. To znamená, že se naopak presumuje situace, že dítě nikdy neexistovalo a nikdy tudíž nemohlo práva a povinnosti nabýt.

Důkaz smrti

Právní osobnosti pozbývá člověk smrtí. Zásadně se smrt prokazuje veřejnou listinou (úmrtním listem), vystavenou po prohlédnutí těla zemřelého člověka předepsaným způsobem. Může se však stát, že tělo zemřelého nelze ohledat. Pak může člověka bez dalšího prohlásit za mrtvého i bez návrhu soud, pokud byl účasten takové události, že se jeho smrti vzhledem k okolnostem jeví jako jistá (např. letecká nebo lodní katastrofa). Ve svém rozhodnutí soud také určí, jaký den platí jako den úmrtí daného člověka.

V praxi se může stát, že bude nutné zkoumat, která ze dvou osob zemřela jako první (např. při autohavárii). Je tomu tak proto, že na tom mohou eventuálně záviset dědické otázky, např. za situace, kdy zemřelými jsou manželé, kteří po sobě navzájem dědí, ale po každém z nich pak dědí jiné osoby (např. sourozenci každého z nich). V takovém případě si občanský zákoník pomáhá fikcí a stanoví, že všichni zemřeli současně. V popisovaném případě by pak manželé navzájem po sobě nedědili a po každém z nich by dědili jejich dědici.

Právně důležitá může být také otázka místa úmrtí člověka. Pokud není známo, kde přesně člověk zemřel, stanoví občanský zákoník domněnku, že zemřel tam, kde bylo nalezeno jeho tělo. Pokud tělo nebylo nalezeno a smrt člověka je konstatována na základě toho, že byl soudem prohlášen za mrtvého, platí jako místo úmrtí to místo, kde naposledy člověk pobýval jako živý.

Změna pohlaví

Občanský zákoník upravuje možnou změnu pohlaví. Obecně popisuje, že změna pohlaví člověka nastává chirurgickým zákrokem při současném znemožnění reprodukční funkce a přeměně pohlavních orgánů. Za den změny pohlaví se pak považuje den, který je uvedený v potvrzení vydaném poskytovatelem zdravotních služeb.

Změna pohlaví nemá zásadně vliv na osobní stav člověka ani na jeho osobní a majetkové poměry, z logických důvodů však zaniká jeho manželství nebo registrované partnerství. K bývalým manželům se potom přistupuje právně shodně jako k rozvedeným. Znamená to, že na jejich práva a povinnosti muže a ženy ke společnému dítěti a majetková práva a povinnosti v době po zániku manželství, se aplikují obdobně ustanovení občanského zákoníku o rozvedených manželích. V tomto případě pak je soud povinen i bez návrhu rozhodnout, jak bude každý z rodičů do budoucna pečovat o společné dítě. Vždy, když dítě bude svěřeno do péče jen jednoho z rodičů, měli by se oba rodiče dohodnout na výživném a na tom, jak se bude rodič, který dítě v péči nemá, s dítětem stýkat. Pokud se nedohodnou nebo vyžaduje-li to zájem na výchově dítěte a poměry v rodině, může styk rodiče s dítětem upravit soud. Jen ve zcela výjimečných případech, kdy je to nutné v zájmu dítěte, soud právo rodiče osobně se stýkat s dítětem omezí nebo dokonce tento styk i zakáže. Vždy platí, že rodič, který má dítě v péči, je povinen dítě na styk s druhým rodičem řádně připravit, setkání dítěte a druhého rodiče řádně umožnit a v potřebném rozsahu také spolupracovat s druhým rodičem tak, aby se dítě mohlo s druhým rodičem stýkat bez nějakých obtíží či komplikací. Po zániku manželství z důvodu změny pohlaví jednoho z manželů by se bývalí manželé měli také dohodnout na vypořádání svého společného jmění. Pokud se nedohodnou, může se každý z nich obrátit se svým návrhem na soud, aby ten o jejich vypořádání rozhodl. Po uplynutí tří let, pokud nedojde ani k dohodě o vypořádání ani k podání návrhu na soudní rozhodnutí o vypořádání, platí, že hmotné movité věci jsou ve vlastnictví toho z bývalých manželů, který je užívá výlučně jako jejich vlastník, ostatní hmotné movité věci a nemovitosti jsou v podílovém spoluvlastnictví obou z manželů. Přitom jejich podíly jsou stejné a obdobně také ostatní majetková práva, pohledávky a dluhy náleží oběma rovným dílem.

ii.Zletilost

Zletilostí se člověk stává plně svéprávným. Zásadně člověk nabývá zletilosti, a tedy také plné svéprávnosti, dovršením osmnáctého roku svého věku, dále uzavřením manželství a přiznáním svéprávnosti.

Občanský zákoník výslovně připouští, aby plné svéprávnosti dosáhla také osoba mladší 18 let, a to buď přiznáním svéprávnosti soudní cestou (viz níže), nebo uzavřením manželství. V případě, že by manželství uzavřela nezletilá osoba a následně by její manželství z jakéhokoli důvodu zaniklo (ať rozvodem nebo smrtí jednoho z manželů) nebo by bylo prohlášeno za neplatné, svéprávnosti tato nezletilá osoba už nepozbývá a zůstává plně svéprávná.

Otázka nabytí zletilosti uzavřením registrovaného partnerství je otázkou pouze teoretickou. Zákon o registrovaném partnerství totiž neumožňuje, aby tento svazek uzavřela osoba, která nedosáhla věku 18 let.

Postavení nezletilých

Zletilostí (případně přiznáním svéprávnosti nebo uzavřením manželství) nabývá člověk plné svéprávnosti a může tedy sám jednat a svým jednáním nabývat práva nebo se zavazovat v plném rozsahu. K právním jednáním může být způsobilá také nezletilá osoba, ale jen v omezeném rozsahu – je způsobilá k takovým jednáním, která jsou co do povahy přiměřená rozumové a volní vyspělosti nezletilým jejího věku. I nezletilé dítě tak např. může kupovat zboží v obchodě a uzavírat tak kupní smlouvu, i když není plně svéprávné, pokud jde o nákup přiměřený jeho věku.

Zákonný zástupce (zpravidla rodič) může také udělit nezletilému, který ještě nenabyl plné svéprávnosti, souhlas k určitému právnímu jednání nebo k dosažení určitého účelu. Mělo by se tak stát v mezích zvyklostí soukromého života. Za této situace může nezletilý v mezích uděleného souhlasu sám právně jednat, ledaže by to bylo zákonem zvlášť zakázáno. Může se jednat např. o souhlas s vyhledáním bytu a uzavřením nájemní smlouvy v případě, že dítě studuje jinde než v místě bydliště rodiny, souhlas se zřízením bankovního účtu a čerpáním finančních prostředků z něj prostřednictvím platební karty, apod. Svůj souhlas může zákonný zástupce následně kdykoli omezit nebo odvolat. Souhlas zákonného zástupce, jakési „zmocnění“ nezletilého k danému jednání, musí být proveden nejen ve vztahu k nezletilému, ale také ve vztahu k třetí osobě, které je jednání nezletilého adresováno (např. ve vztahu k druhé smluvní straně – v popsaných případech tedy pronajímateli, bance apod.).

Ve standardním případě má nezletilý dva zákonné zástupce – oba rodiče. Pro tento případ, resp. pro jakoukoli situaci, kdy má nezletilý více zákonných zástupců, občanský zákoník stanoví, že postačí, aby svůj souhlas s jednáním nezletilého projevil třetí osobě jen jeden z nich. Pokud by však došlo k tomu, že každý ze zákonných zástupců projeví svou vůli týkající se udělení souhlasu nezletilému k určitému právnímu jednání jinak, to znamená, že by si projevy vůle zákonných zástupců navzájem odporovali (typicky jeden souhlasí, druhý souhlas odmítne), nepřihlíží se k žádnému z nich. Znamená to, že souhlas udělen není a nezletilý k zamýšlenému jednání oprávněn není.

Zákonný zástupce může dále nezletilému, který ještě nenabyl plné svéprávnosti, udělit souhlas k podnikatelské činnosti, tedy k samostatnému provozování obchodního závodu nebo k jiné podobné výdělečné činnosti. Udělením takového souhlasu se nezletilý stává způsobilý ke všem jednáním, která jsou s touto činností spojena – nenabývá tedy plné svéprávnosti, ale jen částečné – omezené na jednání související s podnikáním. Důležité je, že k platnosti souhlasu s podnikáním potřebuje zákonný zástupce nezletilého také přivolení soudu. Právě přivolení soudu pak nahrazuje podmínku určitého věku, je-li pro výkon nějaké výdělečné činnosti stanovena např. živnostenským zákonem. Tak, jako je udělení souhlasu k podnikání vázáno na přivolení soudu, musí soud přivolit také k odvolání souhlasu zákonného zástupce.

Občanský zákoník zakazuje závislou práci nezletilých mladších patnácti let a nezletilých, kteří ještě neukončili povinnou školní docházku. Výjimka platí pro výkon umělecké, kulturní, reklamní nebo sportovní činnosti, ohledně které občanský zákoník odkazuje na speciální právní předpis. Tím je v současné době zákon o zaměstnanosti.

Pokud je nezletilý starší patnácti let a už ukončil povinnou školní docházku, může se zavázat k výkonu závislé práce ve smyslu zákoníku práce a uzavřít pracovní smlouvu nebo dohodu o činnosti mimo pracovní poměr. Když však půjde o nezletilého mladšího šestnácti let, dává občanský zákoník jeho zákonnému zástupci právo, aby rozvázal pracovní poměr nezletilého nebo ukončil dohodu o pracích mimo pracovní poměr, pokud je to nutné v zájmu vzdělávání, vývoje nebo zdraví nezletilého. Přitom se postupuje podle zákoníku práce.

Nezletilá osoba, která ještě nenabyla plné svéprávnosti, není nikdy, bez ohledu na shora rozebraná ustanovení občanského zákoníku, způsobilá jednat samostatně v těch záležitostech, k nimž by její zákonný zástupce potřeboval přivolení soudu. Pokud je např. nezletilý vlastníkem nemovitosti a bude ji chtít prodat, nestačí, že by v konkrétním případě byl schopen posoudit své jednání a jeho následky a šlo by tedy o jednání přiměřené věku nezletilého (např. by už byl blízký věku osmnácti let). Nestačí ani to, že mu k tomu jeho zákonný zástupce dá souhlas. Vždy bude nutné přivolení soudu. Tím jsou zájmy nezletilých chráněny tak, aby třetí osoba nemohla neznalosti nebo nezkušenosti nezletilého zneužít.

Přiznání svéprávnosti nezletilému

Jak jsme už zmínili, soud může na návrh nezletilého, který není dosud plně svéprávný, přiznat nezletilému svéprávnost. Podmínkou je, že nezletilý dosáhl věku minimálně šestnácti let a je osvědčena jeho schopnost se samostatně živit. S návrhem zásadně musí souhlasit zákonný zástupce nezletilého. Pokud nejsou splněny uvedené podmínky nebo pokud zákonný zástupce s přiznáním svéprávnosti nesouhlasí, může soud plnou svéprávnost nezletilému přiznat jen tehdy, pokud je to z vážných důvodů v zájmu nezletilého. Vedle nezletilého může soudu podat návrh na přiznání plné svéprávnosti také zákonný zástupce nezletilého, v ostatním musí být splněny stejné podmínky, jako když soud rozhoduje o návrhu podaném nezletilým. Nezletilý musí s podaným návrhem vždy souhlasit.

Koniec ukážky

Table of Contents

Úvod

1 Základní zásady nového občanského zákoníku

i. Soukromé a veřejné právo

ii. Základní zásady soukromého práva

iii. Rozum, vědomost a odbornost

iv. Ochrana soukromých práv

v. Zvláštní zásady občanského zákoníku

2 Osoby a jejich práva

Právní osobnost a svéprávnost

Přirozená práva

Právnické osoby

Osoba blízká

i. Fyzická osoba – člověk

Důkaz smrti

Změna pohlaví

ii. Zletilost

Postavení nezletilých

Přiznání svéprávnosti nezletilému

iii. Omezení svéprávnosti

Předběžné prohlášení

Nápomoc při rozhodování

Omezení svéprávnosti

Nezvěstnost

Domněnka smrti

iv. Ochrana osobnosti

Ochrana jména člověka

Pseudonym

Bydliště člověka

Osobnost člověka

Podoba a soukromí

Právo na duševní a tělesnou integritu

Zásah do integrity

Práva člověka převzatého do zdravotnického zařízení bez jeho souhlasu

Nakládání s částmi lidského těla

Ochrana lidského těla po smrti člověka

v. Právnické osoby

vi. Ustavení a vznik právnické osoby

vii. Orgány právnické osoby

viii. Jednání za právnickou osobu

ix. Přeměna právnické osoby

x. Zánik právnické osoby

Zrušení právnické osoby bez likvidace

Zrušení právnické osoby s likvidací

Zrušení společnosti soudem

Zánik společnosti

Vstup do likvidace a jmenování likvidátora

Průběh likvidace

Co když se objeví majetek až po výmazu právnické osoby z rejstříku

xi. Druhy právnických osob

Změna občanských sdružení na spolky

Založení spolku

Stanovy spolku

Ustavující schůze

Pobočné spolky

Kdo může být členem spolku

Orgány spolku

Zánik a zrušení spolku

Fúze a rozdělení spolků

Fundace

Změna v právní úpravě nadací a nadačních fondů

Co musí nadace a nadační fondy přizpůsobit novému občanskému zákoníku

Nadace a nadační fondy v novém občanském zákoníku

Účel nadace a nadačního fondu

Založení nadace a nadačního fondu

Okamžik vzniku nadace

Statut nadace

Změna nadační listiny

Vklady do nadace

Majetek nadace

Zvýšení a snížení nadačního kapitálu

Přidružený fond

Poskytování nadačních příspěvků

Podnikání nadací

Výroční zpráva nadace

Orgány nadace

Správní rada

Dozorčí rada

Revizor

Zrušení nadace s likvidací

Přeměna nadace

Rozdíly mezi nadačními fondy a nadacemi

Povinnosti nadací a nadačních fondů vůči nadačnímu rejstříku

Ústav

Založení ústavu

Orgány ústavu

Zrušení a přeměna ústavu

xii. Smluvní zastoupení, plná moc

O zastoupení

Smluvní zastoupení

xiii. Zákonné zastoupení a opatrovnictví

Zastupování právnických osob

Vzájemné zastupování manželů

Zastoupení dítěte

Opatrovník osoby neznámého pobytu nebo osoby nesvéprávné

Opatrovnická rada

Kolizní opatrovník

Opatrovnictví právnické osoby

xiv. Zastoupení členem domácnosti

xv. Zastoupení podnikatele

xvi. Prokura

xvii. Věci a jejich rozdělení

Rozdělení věcí

Věci hmotné a nehmotné, ovladatelné přírodní síly

Věci nemovité a movité

Věci zastupitelné

Zuživatelná věc

Hromadná věc

Obchodní závod, rodinný závod

Pobočka a odštěpný závod

Obchodní tajemství

Součást věci

Příslušenství

Cenné papíry

Zastupitelné cenné papíry

Forma cenného papíru

Emise cenného papíru

Vydání cenného papíru

Stejnopisy

Kupón a talón

Hromadná listina

Zaknihované cenné papíry

Evidence zaknihovaných cenných papírů

Přeměna zaknihovaných a listinných papírů

3 Právní skutečnosti

i. Právní jednání

ii. Právní události

iii. Promlčení a prekluze