Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

James Hollis

UVĚDOMĚLÝ ŽIVOT

Průvodce lepším poznáním sebe samého a smyslu svého života

Přeloženo z anglického originálu Living a Examined Life: Wisdom for the Second Half of Journey vydaného nakladatelstvím Sounds True, Boulder CO, 2018.

Přeložil Vojtěch Ettler

Návrh obálky Marta Červáková

Sazba Vojtěch Kočí

Formát ePub Štěpán Böhm

Jazyková redakce Ivana Šelešovská

Odpovědná redaktorka Lenka Kubelová

Počet stran 144

První vydání, Praha 2018

Vydala GRADA Publishing, a.s.

pod značkou Alferia

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 7112. publikaci

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Czech edition © GRADA Publishing, a.s., 2019

Copyright © James Hollis, 2018

Copyright © Vojtěch Ettler, 2019

Ukázka z elektronické knihy

ISBN 978-80-271-2637-8 (ePub)

ISBN 978-80-271-2636-1 (pdf)

ISBN 978-80-247-5523-6 (print)

Pro Jill,

Taryn, Jonaha a Seah

a Tima, Tima navždy v mém srdci.

A uctivé díky

Liz Harrisonové, mé literární agentce a přítelkyni,

a

Gretel Hakansonové, mé redaktorce a přítelkyni.

PŘEDMLUVA

Tuto knihu shrnující desítky let práce se studenty, klienty, pacienty a také se sebou samým předkládám čtenáři v naději, že mu pomůže usměrnit cestu jeho života, přinést mu vědomí vyššího smyslu a zejména mu poskytnout vnitřní svolení být tím, kým opravdu je. To vše zní nadmíru prostě, ve skutečnosti je to však velice složité.

Za posledních třicet let jsem požíval té výsady, že jsem mohl cestovat do zemí napříč čtyřmi světadíly, přednášet tam a pořádat workshopy, a za tímto účelem jsem nalétal dobrých milion mil. Díky tomu jsem se stal svědkem toho, co se lidí dotýká, co je nabíjí energií, co jim připomíná skutečnosti, které vlastně znají, ale možná je pozapomněli, a také co je vyzývá k tomu, aby se navrátili na svou jedinečnou cestu. Tyto velice komplexní záležitosti shrnuji níže v omezeném seznamu, doufejme, srozumitelných bodů. Občas potřebujeme nahlédnout do nějakého soupisu, občas potřebujeme nějakou připomínku a občas potřebujeme řádně nakopnout. Tato kniha je oním seznamem, onou připomínkou i nakopnutím. Neslibuje žádné snadné a rychlé výsledky. Žádá od čtenáře, aby svůj život pojímal vážně a přijal za něj zodpovědnost. Každý z nás je koneckonců jedinou stálicí v nekonečném seriálu, kterému říkáme život. Je tedy zjevné, že jsme tak nějak zodpovědní za to, jak se děj nakonec vyvine.

V této knize naleznete jednadvacet deziderat, jejichž každodenní připomínání vám změní život, učiní ho zajímavějším, vloží ho plněji do vašich rukou a nasměruje vás zpět na vaši cestu.

Vycházím z předpokladu, že tuto knihu neotevíráte s neochotou nebo z pouhého rozmaru. Otevíráte ji z neodbytné zvědavosti, kvůli hluboké, přetrvávající bolesti, protože vás tíží nevyřešené životní otázky. Ba co více, s nejvyšší pravděpodobností chcete, aby to utrpení skončilo, toužíte po náhlé úlevě a trvalé změně k lepšímu. Když vám někdo poví pravdu – že se nejspíše se svými potížemi budete potýkat po zbytek života, že se budou znovu a znovu zrcadlit v nových prostředích, nových vztazích i nových životních etapách –, pravděpodobně rychle obrátíte list. Pravda nicméně zůstává pravdou, a jak poukázal Jung, zřídkakdy své problémy vyřešíme; můžeme se nad ně ovšem povznést. A právě to je ústřední téma této knihy, nikoli řešení, ale postoje, přístupy a metody, které nás pobízejí k růstu, k proměně naší paralyzující minulosti v pouť, která ponese ovoce a která bude zřetelněji naše vlastní. Jelikož jsem přesvědčen, že uvedené myšlenky vyžadují reflexi, že je nutné je trpělivě procedit přes nahromaděné vrstvy našeho odporu ke změně, důrazně vám doporučuji, abyste tuto knihu nepřečetli na posezení, ale četli pouze jednu kapitolu denně. Jedině takové ukázněné čtení totiž předloženým myšlenkám umožní, aby se usadily až na dně duše. Z toho důvodu jsou jednotlivé kapitoly napsány pokud možno stručně a k věci. Při čtení jedné kapitoly za den k vám pronikne mnohem více, než když knihu prolistujete na jeden zátah.

Upřímně doufám, že se tato kniha pro každého z nás stane nástrojem, jak v sobě obnovit úctu k tomu, co sídlí hluboko v našem nitru. Během takového procesu nebudeme ušetřeni zklamání ani bolesti, zato však poznáme hloubku a důstojnost autentické cesty, smysluplnost skutečně aktivní role v tom kratičkém okamžiku, který máme na této rotující planetě vyměřen, a našemu životu se dostane sytějších barev, zavede nás hlouběji než kdy předtím. Jedině tehdy opravdu staneme na cestě své duše. Slovy dánského teologa Kierkegaarda: námořníci na obchodních lodích obdrží své rozkazy v bezpečí přístavu; posádka válečných lodí se rozkazy dozví na širém moři. Ať si to připouštíte, nebo ne, plavíte se po širém moři své duše a ta plavba už trvá mnoho let. Je čas dopřát sluchu svým rozkazům, změnit kurz, obrátit příď proti větru a vyrazit za cílem, který se před námi s každou ujetou lodní délkou vyjevuje čím dál jasněji.

James Hollis,

Washington, D. C.

KLÍČ 1

VOLBA JE NA VÁS

Všichni jsme při narození vyvrženi z oceánu plodové vody do tohoto světa – a připoutáni ke hmotě, gravitaci, smrtelnosti. V každém z nás hoří plamínek, rozžehne se jako wolframové vlákno, chvíli plápolá a poté uhasne. Odkud pochází a kam mizí, zůstává tajemstvím. Stejně jako zůstává tajemstvím, kým jsme a za jakým účelem na tuto planetu přicházíme. Svět je plný lidí, kteří vám to, kým jste, čím jste a co máte nebo nemáte dělat, ochotně vysvětlí, sami ovšem bloudí ve zmatku, strachu a nutkavé potřebě sdíleného přesvědčení, které by jim pomohlo utišit úzkost ze své vlastní cesty.

Jestli se v tomto kratičkém průletu světem, který nazýváme život, projevíte jako vy sami, nebo se necháte definovat minulostí, okolnostmi či ukřičenými, zaslepenými potřebami záleží v prvé řadě na vás. Neexistuje náročnější úkol než kráčet po své cestě co nejvědoměji a nejzodpovědněji, avšak zároveň neexistuje vznešenější úkol, který by našemu životu přinášel větší důstojnost a účel. Zmítáme se v zastřeném moři velkých tajemství a toužíme věcem přiřadit nějaký smysl, přijít na to, kým jsme, kam míříme a s jakým záměrem, a věky mezitím bezduše ubíhají dál. Je tedy na nás, abychom se na své cestě zorientovali.

Co je tudíž více nasnadě než tento první myšlenkový krok: volba je na nás. Je tomu ovšem skutečně tak? Naše přežití v tomto světě závisí na schopnosti adaptace. V závislosti na svém okolí – rodině, kulturních normách, světových událostech, náboženské výchově a nepřeberném množství dalších zdrojů – se naučíme, kým máme být, co je přijatelné a co ne, jak se musíme chovat a vystupovat, abychom zapadli mezi ostatní a dosáhli jejich přijetí, zkrátka jak žít, aby se nám v tomto světě, do něhož jsme tak prudce vhozeni, dobře dařilo. V průběhu dějin každá kultura prohlašovala, že její hodnoty, její zřízení a její směřování pocházejí od bohů, z posvátných textů a s požehnáním ctěných institucí. Tyto „neměnné“ pravdy jsou vždy zatíženy presumptivní mocí a represivními sankcemi za jakékoli jejich porušení. Těmto direktivním předobrazům akulturace plně podléhá i dítě, které vyrůstá v dnešním světě virtuální reality a počítačových her. Příliš často se stáváme otroky vnějšího prostředí, což vyvěrá z naší potřeby zařadit se, získat souhlas ostatních a vyhnout se ohrožení.

Kupříkladu když jsem byl malé dítě já sám, ve čtyřicátých letech dvacátého století, společnost ovládaly poměrně jasné sociální hranice založené na pohlaví, společenské a ekonomické třídě, rase, národnosti či náboženském vyznání, které lidem diktovaly přípustné možnosti. Odchýlit se od těchto normativních vzorců znamenalo sankce enormního rozsahu. Nejobvyklejší pokárání, které jsme já a moji vrstevníci slýchali, bylo: „Co si jenom lidé pomyslí?!“ Známé japonské přísloví říká, že „kdo příliš natahuje ruku, dostane přes prsty“. Jaké dítě by si tváří v tvář takové trestající síle neosvojilo předsudky své rodiny a kmene, nezačalo se děsit cizích hodnot lidí „odjinud“ a nedrželo se takřka v jakémkoli ohledu co nejblíže domova?

Od čtyřicátých a padesátých let minulého století všechny zmíněné kategorie, údajně stvořené samotnými bohy, prošly kompletní dekonstrukcí. Pohlaví je sice biologicky dáno, gender ovšem vyplývá ze sociální definice, a tak se černobílé rozlišení na muže a ženy stalo další z mnoha křehkých fikcí. Dnes víme, že před námi leží nepoměrně širší škála možností. Víme, že všechny rasy jsou promíchány, že všichni geneticky pocházíme z několika prapředků ve střední Africe. Víme, že náboženství jsou z velké míry myticko-sociální konstrukty, které vycházejí ze zkušeností daného kmene, institucionalizovaných za účelem jejich uchování a předávání, a že ontologické pravdy jednoho kmene nejsou ve skutečnosti o nic lepší než myticko-sociální konstrukty kmenů jiných. Dále víme, že společenské zvyky a etické normy jsou subjektivně vnímané hodnoty a vně našeho kmene nemají žádnou platnost. V dřívějších časech by taková myšlenka kohokoli z nás stála život na hranici, což v mnoha oblastech želbohu platí i dnes.* Pokud se nějaká idea jeví jako nekonvenční, vzedme se v psýché odpor a pustí se s ní do boje, jelikož naše ego je velice nesebejisté a upřednostňuje srozumitelnost, pevné vedení a kontrolu za jakoukoli cenu.

To, že každý z nás má možnost volby, je přesto poněkud pochybné tvrzení. Ačkoli se těšíme ze společenských svobod, libujeme si v excentričnosti a s povděkem přijímáme změny ve společenském uspořádání, studie behavioristů, neurologů a genetiků prostor pro svobodné jednání neustále zužují. Ve skutečnosti platí, že čím jsem starší, tím užší onen prostor je, a to navzdory tomu, že jsem život zasvětil vzdělávání, studiu, cestování a sebezpytu. Sílu nevědomí nesmíme podceňovat. Vědomá část našeho já – konkrétně to, za koho se považujeme a co pokládáme za skutečné – je přinejlepším jakási tenká oplatka plující na hladině měňavého moře. V každém okamžiku vnímáme svět zkreslující optikou a rozhodujeme se výhradně na základě toho, co nám čočka našeho objektivu umožní vidět, nikoli podle toho, co se reálně nachází za jejím sklem.

Čím vědomějšími se stáváme, tím více zjišťujeme, nakolik naše každodenní rozhodování ovlivňuje nevědomí. Proč jste se v kritické chvíli svého života rozhodli zrovna tak, a ne onak? Proč jste se dali dohromady zrovna s tou či onou osobou? Proč opakujete tytéž rodinné vzorce? To jsou znepokojivé otázky, ovšem pokud si je nepoložíme, zůstaneme vydáni napospas silám, které v nás působí nezávisle na našem vědomí. Tyto střety s iluzí ega o vlastní svrchovanosti nahánějí strach, avšak představují předvolání k větší uvědomělosti – vždyť nakolik děsivý je postřeh Carla Junga, že cokoli v sobě popíráme, to se nám s největší pravděpodobností vrátí ve vnějším světě v podobě osudu! (Už jen toto pomyšlení mě pohání pokračovat ve své práci.)

Nechci ani v nejmenším naznačit, že naše kulturní hodnoty, náboženské tradice a společenské normy jsou špatné; to mi nepřísluší soudit. Mnohé z těchto hodnot nás spojují v jedno společenství, dodávají nám pocit sounáležitosti a navigují nás tou záplavou všemožného rozhodování, která se na nás valí každý den. Stojím si ovšem za tím, že vliv minulosti reprezentovaný očekáváním, výtkami a zákazy, je třeba vyzvednout do vědomí, důkladně se nad ním zamyslet a konfrontovat jej s našimi životními zkušenostmi a podrobit kritice vnitřního hlasu. Obecně platná autorita – nehledě na to, nakolik je její pravomoc podložená historií či nakolik je posvěcena tradicí – už přestává vládnout s někdejší samozřejmostí. Místo toho jsme k rozlišení dobrého od zlého povoláni my sami. Jsme vyzýváni pokládat si otázky jako: Shoduje se to s mými zkušenostmi, dává mi to v jejich světle smysl? Pokud ne, je docela dobře možné, že se jedná o něco vhodného a správného pro někoho jiného, nikoli však pro mě. Otevírá mi tato hodnota, tento zvyk nebo toto očekávání bránu do hloubi života, vede mě k novým potenciálním vztahům, je v souladu s nejniternějšími záchvěvy mé duše? Pokud ne, pak riskuji otravu, ať už se daná hodnota vydává za jakkoli prospěšnou. Zpřístupňuje mi tato hodnota, tento zvyk nebo toto očekávání mysterium životní poutě? Jung jednou ve své korespondenci uvedl, že život je krátké zastavení mezi dvěma velkými mysterii. Mějte se na pozoru před těmi, kteří hýří odpověďmi. Můžou to myslet upřímně, ale jejich odpovědi nemusejí nutně být i ty vaše. Přizpůsobivá oddanost tomu, co jsme během života vstřebali ze svého okolí, se může ukázat jako nevědomá podvratná činnost proti integritě naší duše.

Když tedy nevzrušeně zazní, že „volba je na vás“, přece jen se nejedná o natolik zjednodušující tvrzení, jak se zprvu mohlo zdát. Který z plejády hlasů, jež na vás v každém okamžiku dotírají, v té kakofonii patří vám? Který hlas vychází z hlubin duše, který náleží komplexům a kulturním šablonám, a jak mezi nimi rozlišit?

Ta změť všemožných sdělení je neskutečně nepřehledná. Jak se v takovém chaosu vůbec můžeme pro něco rozhodnout? A přesto co chvíli činíme rozhodnutí, přičemž nerozhodnout se je samozřejmě jenom další rozhodnutí s patřičnými následky. Tudíž úkol této uhlíkaté hmoty, které jsme si zvykli říkat tělo, či spíše této žárovkové jiskry, kterou nazýváme duší, je vyčkat, dokud si konečně neuvědomíme, že sloužíme životu, když vykročíme vpřed, přijmeme ten závazek, tu zodpovědnost, a zvolíme si život, který nám dává smysl. Tato volba skutečně leží na našich bedrech, a když ji neučiníme, někdo ji učiní za nás – pokud ne rozštěpené osobnosti našich komplexů, tak úporné hlasy našich předků nebo ohlušující dunění našich kulturních tamtamů.

Náš život začíná dvakrát: dnem, kdy jsme se narodili, a dnem, kdy přijmeme tu převratnou existenciální skutečnost, že náš život, přes všechny omezující faktory, je v konečném důsledku v našich rukou. V okamžiku, kdy se té výzvě otevřeme a chopíme se zodpovědnosti, nabýváme možnost volby. Možná svět jako takový postrádá význam – možná se atomy spojují a zase rozpojují v pouhém náhodném řetězci závislém na vzájemné blízkosti. Nebo možná vše řídí nějaká nejvyšší bytost, jejíž moc je absolutní a jejíž myšlenkové pochody nám připadají přinejlepším svévolné, ale rozhodně nevyzpytatelné. Ať je to jakkoli, jsme jediný živočich, který trpí odlukou od smyslu. Náš organismus nás zásobuje celou řadou komplexních vjemů – v podobě pocitů, snů sahajících od neklidných a znepokojivých až po transcendentní, symptomů, vzorců, náhlých otřesů, pronikání do podstaty, pochopení, regresí –, nevyhnutelně se stále dokola vzdouvá a utváří neustále nové souvislosti. A kdesi uprostřed té spleti se nachází idea – či možnost – volby. Spor o to, jestli jsme skutečně svobodní, sahá až k mlhavým prapočátkům lidské představivosti. V souladu se slovy Jeana-Paula Sartra ovšem přesto musíme jednat, jako kdybychom byli svobodní, musíme na sebe vzít „hrozný“ úděl volby a nést za sebe zodpovědnost. Ať už jsme svobodní, či nikoli, jsme zkrátka povinni chovat se tak, jako bychom svobodní byli, a všechna možná zřízení, filozofie, etická pravidla a zákoníky od nás vyžadují zodpovědnost.

Před mnoha lety mi jistá velice hloubavá žena, která vyrůstala v konvenčním náboženském prostředí, položila otázku, s níž se vzbudila uprostřed hluboké noci: „Co když,“ řekla, „Ježíš není syn Boží, ale prostě jenom člověk?“ Uctivě jsem opáčil: „A co by se tím změnilo?“ Samozřejmě jsem věděl, že pro ni by se tím změnilo mnohé. A tak jsem pokračoval: „Pořád bys byla zodpovědná za svůj život. Pořád by ses musela každý den rozhodovat a pořád by sis musela volit, které hodnoty, které možnosti jsou tvého výběru hodny.“

Uplatňování možnosti volby v zásadě stojí v cestě dvě věci. Zaprvé, všichni jsme záhy zjistili, že projevovat v kulisách světa, kým jsme, často vyvolává negativní reakce. Následkem toho jsme se naučili své touhy potlačovat, přizpůsobovat se, možná se dokonce skrývat, a začleňovat se mezi ostatní. Připadalo nám to tak mnohem bezpečnější. Jakožto trpaslíci ve světě obrů jsme usoudili, že svět řídí jistě ti, kteří vše vědí, všemu rozumějí a mají vše pod kontrolou. Není divu, že nás tolik vyvede z míry, když se naše vlastní psýché vůči těmto kdysi ochranným opatřením náhle vzbouří, není divu, že nás tolik rozčaruje, když si uvědomíme, že na scéně je pouhá hrstka dospělých, pokud vůbec, kteří alespoň okrajově tuší, oč tu běží. Naše projekce a očekávání časem vyvanou a na jejich místo nastoupí zmatek, děs, cynismus a občas i horečné hledání důvěryhodných autorit.

Tvrzení, že volba je na nás, má tedy zjednodušující rysy, ale zároveň představuje značnou nesnáz. Prodrat se houštím výtek, zákazů, záměrů a konformního chování není ani snadné, ani běžné. Přesto je každý z nás předvolán na schůzku se sebou samým, se svou duší. Jestli ovšem na toto předvolání odpovíme a přijmeme jeho povznášející velikost, to už je jiná záležitost. Rilke se tohoto dilematu dotýká v jinotajné básni „Starobylé torso Apollóna“. Mluvčí v básni zkoumá otlučenou antickou sochu boha Apollóna. Při svém pozorování nevynechává jedinou prasklinku, dokud na něj náhle nepadne svíravý pocit, že i on sám je někým zkoumán. Svou promluvu zakončí zdánlivě nesouvisejícím imperativem: „Svůj život musíš změnit.“

Já si Rilkeho báseň interpretuji tak, že jakmile se pozorovatel jednou ocitne v přítomnosti velkého, věčného a nespoutaného v představivosti, už se nedokáže smířit s malým pojetím vlastního života. Když se nám vnějším zásahem zcela změní život a my jej spatříme v jeho nahotě – jak je ovládán strachem, jak je malicherný a repetitivní –, buď vůči němu sami sebe umrtvíme, něčím rozptýlíme svou pozornost, nebo si uvědomíme, že je třeba něco změnit. K tomu, abychom konečně vyšli na světlo, nás často donutí jakési nadpřirozené okamžiky, jak se píše v básni, jakési okamžiky beznaděje, okamžiky, kdy se svět postaví na zadní. Pokud máme sami sebe vynést na světlo, musíme přestat bědovat a začít se rozhodovat. V okamžicích prozření se něco uvnitř nás pohne. Zakoušíme život plněji, vědoměji než kdykoli dříve. Zjistíme, že už nemůžeme zůstat spoutaní strachem, konvencemi nebo přizpůsobováním se. Zjistíme, že nyní máme, a vždy jsme měli, možnost volby. Můžeme říci ano nebo ne, ale nemůžeme říci, že v dané záležitosti nemáme na výběr.

Může tedy snad někdo z nás tvrdit – navzdory nesmírné moci osudu a vlivu ostatních na náš život –, že nejsme hlavní postavou na pódiu svého životního dramatu a že každý den nečiníme rozhodnutí, ať už vědomě, nebo nevědomě? Může někdo z nás na konci vážně tvrdit, že jsme celou dobu nehráli zásadní roli v tom, jak se ta cesta vyvinula? Můžeme snad dále tvrdit, že náš život je rozpracovaná kniha psaná odkudsi z dálky, jejíž pointa nám bude vyjevena až na poslední straně nebo v nějakém posmrtném životě na obláčku? Nejsme na té poslední straně zkrátka mrtví? Nepíšeme si už v průběhu té knihy aktivně vlastní text, pěkně stránku po stránce? Nejsme tedy v konečném důsledku nuceni vzít na vědomí, že volba je skutečně na nás a že život čeká, až vystoupíme ze stínů a přihlásíme se k tomu, co skrze nás má být projeveno?

KLÍČ 2

JE NAČASE DOSPĚT

Co vlastně znamená dospět? Copak se z nás nestali dospělí, když minula puberta, když jsme se oblékli do velkých těl a přijali velké závazky? Nedospěli jsme snad, když jsme odešli od rodičů, vstoupili do světa a rozhlašovali: „Zaměstnejte mě – tu práci zvládnu“, „Vezmi si mě – ten závazek myslím vážně“, „Věřte mi – tu zodpovědnost unesu“? Neprokázali jsme snad už svou dospělost dlouholetým zodpovědným vykonáváním rodičovských, ekonomických, vztahových a společenských rolí? Přesto přese všechno nerozumím tomu, že když vyzvu účastníky svého workshopu – soudné, úspěšné a zodpovědné lidi –, aby zodpověděli otázku „V jaké oblasti potřebujete dospět?“, ještě nikdo z nich mě nepožádal, abych tu otázku vysvětlil, nikdo nezpochybnil legitimnost takového zadání a každý se rozepsal během minut, ne-li vteřin. Jak je možné, že zastáváme všechny ty dospělé role, a přitom hluboko v srdci víme, že jsme stále ještě nedospěli?

V tradičních společnostech, které se ze všech sil snažily udržet na této vířící planetě, přestát nápor živlů, drsné podmínky a nepřátelské vlivy všeho druhu, bylo dospění otázkou přežití. Kmen si nemohl dovolit, aby sestával ze zahálčivých dětí. A tak se v každé civilizaci, bez zásahu jakékoli centrální komise, která by všem zúčastněným rozesílala vytištěné pokyny, utvořil přechodový rituál, který zajišťoval proměnu dětské naivity a závislosti v dospělost, jež dokáže obětovat pohodlí a nečinnost ve prospěch společných zájmů. Společenské podmínky a uspořádání se vyvíjejí, technologický pokrok postupuje, ale přesto i náš současný život řídí tatáž lidská psýché, tatáž psychodynamika projevovaná u našich předků. Podstatnou část známé historie jsme všichni museli čelit pobídce dospět. Rozdíl tkví v tom, že naši předci se dobře dívali a pochopili, že existuje pramalá motivace vzdát se pohodlí a závislosti na druhých, pokud to není vyloženě nutné. To vedlo k tomu, že sami od sebe, aniž je instruoval nějaký ústřední výbor, vynalezli užitečnou metodu: přechodové rituály.

Přechodové rituály umožňují posun od něčeho, co se vyčerpalo, dosloužilo nebo přestalo být produktivní. Právě o to se ve velkém množství případů snaží i psychoterapie. Jelikož pouze nemnoho dospívajících, pokud vůbec někteří, by dobrovolně opustilo bezpečí domova a vydalo se vstříc nejistému statusu dospělosti, nikdo se jich na názor neptal. Byli zkrátka vyhnáni, někdy i násilím. Rozlišuje se šest stadií přechodu k dospělosti, která se sice lišila podobou, intenzitou, délkou trvání a kulturními specifiky, v zásadě však byla srovnatelná po celém světě. Proces začínal odchodem z domova, nefigurovala v něm ovšem žádná výzva napsaná ozdobným písmem ani zdvořilá žádost, vše proběhlo náhle a rázně. Druhé stadium představovalo ceremonii smrti, sahající od zakopání do země přes ponoření do vody až po vymazání jakýchkoli zmínek o daném člověku. Třetí fáze představovala ceremonii znovuzrození, protože se rodila nová bytost s diferencovanou vnitřní krajinou. Ve čtvrtém stupni bylo mladým dospělým předáno učení ve třech oblastech: archetypálních příběhů o stvoření, bozích a kmenové historii; obecných rolí dospělých členů dané kultury a řádu mezi nimi; a lovu, rybolovu, porodu a zemědělství za použití prostředků vlastních danému kmeni. Pátá etapa sestávala z určité obtížné zkoušky, která se často zakládala na odloučení od ostatních, aby se zkoušený naučil vypořádat se strachem a nalezl vnitřní sílu. A konečně šesté stadium představovalo po dlouhé izolaci návrat do společenství jakožto dospělý jedinec. Pouze takto se mladí lidé oprostili od dětské naivity, nesamostatnosti a vyhýbavosti a přijali nároky dospělosti.

Konec ukázky

Table of Contents

TIRÁŽ

PŘEDMLUVA

VOLBA JE NA VÁS

JE NAČASE DOSPĚT