Dominik Antolov

Kráľ morí: Prísaha

Ukážka z elektronickej knihy

© Dominik Antolov 2019

Obrázky ©Dominik Antolov 2019

Raz príde muž, narodený pod súmrakom. Pripláva spoza morí a jeho loď oheň bude chrliť. Jeho moc zrodí sa z nešťastia a smútku, no ľuďom prinesie len spravodlivosť a radosť. A keď sa mesiac niekoľkokrát naplní, bude na mori najmocnejší. Stane sa pánom morí a navráti im rovnováhu, keď sa ho budú báť všetci bohatí a krutí. Bude to muž zahalený v čiernom. Kráľ nikoho, v mene spravodlivosti a slobody.

Taramtubak

1129 Matekuhama

Tento príbeh sa zrodil podľa proroctva. Proroctva šamana Taramtubaka, ktorý videl budúcnosť. Predpovedal príchod muža. Muža v čiernom, ktorý bude vládnuť na mori. Jeho predpoveď sa naplnila. Ten muž prišiel a vládol moriam na celom svete mnoho rokov. Bol nesmrteľný a neporaziteľný. Jeho meno a skutky sa stali slávnymi. Mohli sme ich počuť ako príbehy o Grandskom korzárovi.

I

Gróf Dateb

(1586 – 1593)

I. kapitola: Alfonzo Sanchéz Blanco de Dateb

Písal sa rok 1586. Tento príbeh sa začína na severe Španielskeho kráľovstva v grófstve nazývanom Montageneu, kde sídlil vážený rod de Dateb, súčasť španielskej šľachty. V to osudové jesenné ráno napochodovala na územie grófstva skupina španielskych vojakov, ktorá postupovala až úplne na sever, kde sa nachádzalo rodinné sídlo v podobe krásneho a priestranného zámku. Bola to renesančná stavba v tvare písmena U s prízemím, jedným poschodím a podkrovím. Okolie lemoval rozsiahly park, ktorý sa strácal v neďalekom lesíku. Vojaci sa neunúvali klopaním a priamo vyrazili dvere koncami svojich kopijí.

– Hej, seňori, čo to má znamenať?! – vykríkol zhrozený komorník.

– Kde je gróf de Dateb? – opýtal sa veliteľ vojakov, kým sa muži za ním radili do formácie.

Služobníctvo sa okamžite postavilo na odpor a obkľúčilo schodisko, čo znamenalo, že ich pán je na poschodí. Vojaci vykročili vpred, ale nebolo treba. Po schodoch zostupoval gróf nižšej postavy s dlhými čiernymi vlasmi a malými fúzmi, zaväzujúc si svoj župan.

– Som tu. Ako vám poslúžim, seňori?

– Gróf Alfonzo Sanchéz Blanco de Dateb, ste obvinený zo sprisahania na vražde jeho výsosti kráľa Manuela II. Pôjdete s nami.

– Robíte si žarty? Celé dni som tu na svojom panstve a starám sa o grófstvo. Ja s tým nemám nič spoločné, – odvetil Alfonzo.

– To povedzte novému kráľovi, pane. A teraz poďte s nami! – držal sa rozkazu veliteľ.

Jeden z vojakov ihneď vyštartoval, aby Alfonza spútal. No gróf reagoval pohotovo a keďže poznal právo, vedel, že kým mu vinu nedokážu, nemôžu nič urobiť.

– Len pokoj, vojak. Trochu úcty, – zastavil ho gróf.

– Kapitán, pôjdem s vami, ale ako šľachtic, nie ako väzeň.

– V poriadku, pane, – súhlasil kapitán.

Alfonzo prikázal sluhom, aby mu doniesli jeho oblečenie. Pokým čakal, jeho komorník k nemu pristúpil so slovami, aby to nerobil, pretože to je určite nejaká pasca. No on sa odhovoriť nedal. Chcel zistiť, čo je vo veci a hlavne mu jeho aristokratická hrdosť nedovolila nechať meno de Dateb poškvrnené. Po piatich minútach čakania Alfonza obkľúčili vojaci a v ich sprievode odchádzal z grófstva Montageneu do Madridu. Cesta kočom trvala necelé dva dni s prestávkami. Keď sprievod dorazil do Madridu, gróf de Dateb veril, že sa môže očistiť pred novým kráľom. Veď bol slušným poddaným, ale k vládcovi ho neviedli. Dostal však príležitosť očistiť sa na inom mieste. Tým miestom bola inkvizícia, ktorá sa s nikým nehrala a len málokto sa odtiaľ dostal nevinný. Ešte aj tí najčestnejší ľudia boli odsúdení za tie najhoršie zločiny, lebo každý sa radšej priznal, ako by mal znášať mučiace metódy tejto „inštitúcie“. Kapitán a dvaja vojaci zaviedli nového hosťa do budovy, kde inkvizícia pôsobila. Posadili Alfonza do jednej cely v podzemných priestoroch.

– Tu si sadnite. Hneď sa vám budú venovať.

– Počkám, nebojte sa, – vtipkoval Alfonzo, ktorý očividne ani v takejto situácii nestrácal zmysel pre humor.

Veď čo iné mu zostávalo? Bolo to však obdivuhodné, pretože v miestnosti, kde sedel, boli na stenách povešané putá, reťaze, španielske čižmy a ďalšie inštrumenty napomáhajúce výsluchu. Počas čakania sa každému väzňovi prevrátil žalúdok, keď to videl a hneď mu napadlo, že by bolo lepšie sa priznať, ako by mali výpoveď z neho ťahať. Alfonzo stále zostával duchaprítomný. Jeho viera v spravodlivosť mu šepkala, že sa báť nemusí. Rozjímanie o situácii, do ktorej sa dostal, narušilo vŕzgavé otváranie dverí.

– Tak už som tu, seňor, – ozval sa milý a zároveň strašidelný hlas inkvizítora.

Vošiel do miestnosti aj v sprievode dvoch vojakov. Tí sa postavili za Alfonza, keby mu náhodou prišlo nevoľno.

– Vitajte u nás pán gróf De Dateb, ak sa nemýlim. Ale poďme rovno k veci. Potrebovali by sme vaše priznanie k zločinu, z ktorého ste obvinený. Tak pôjde to dobrovoľne alebo vám k tomu pomôžeme?

– A v čom konkrétne spočíva moje priznanie? Viete, nebol som pri tom, keď sa zločin stal, – opýtal sa s humorom v hlase.

– Veď vás tie srandičky prejdú. Ste predsa obvinený z vraždy kráľa a verte mi, že to z vás vytiahnem!!! – zvyšoval hlas inkvizítor a ten milý tón v momente zmizol.

Gróf de Dateb sa pozrel na vypočúvajúceho, nadýchol sa a spustil:

– Tak dobre, poviem vám to...

Inkvizítor aj vojaci spozorneli, čo má Alfonzo na jazyku.

– Som nevinný!

Inkvizítora skoro položilo. Veď čakal rýchle priznanie bez komplikácii.

– To je drzosť! Ako sa opovažuješ takto drzo klamať?

– Vy si myslíte, že sa priznám k niečomu, čo som nespravil? – oponoval Alfonzo

– Ty bezbožník, ty kacír! Nehanbíš sa tu klamať rovno pred služobníkom božím?

Alfonzo sa poobzeral naokolo.

– A kde je ten služobník boží? Nikde ho nevidím, – s úsmevom odvetil de Dateb a tí dvaja, čo za ním stáli, sa takmer rozosmiali. Takéto niečo tu ešte nemali. Inkvizítor buchol svätú knihu o stôl a ako jedovatý šíp vyletel von. Určite sa mu nikdy nestalo, aby si z neho niekto robil žarty a hlavne nie obžalovaný. Keď zabuchol dvere, Alfonzo dodal:

– Ten asi nebude mať nervy v poriadku.

– Don Alfonzo, priznajte sa, možno obídete lepšie. On sa vráti a donúti vás k priznaniu. Neoplatí sa zahrávať s inkvizíciou, – presviedčali ho vojaci.

Lenže gróf to nemal ani len v úmysle urobiť. Veď za to by mu rovno na mieste odťali hlavu. Ale aj napriek svojej nevine, dôkaz o tom nemal, čiže bol v patovej situácii. Jeho viera v spravodlivosť začala kolísať. Ako mohol vidieť, toto nebude spravodlivý proces. Dumanie prerušil jeden z vojakov. Ten si musel odskočiť a druhý zatiaľ zostal strážiť. Ale gróf zostával stále mravný človek a na útek ani len nepomyslel, až kým mu zostávajúci vojak nezačal dohovárať.

– Pán gróf, priznajte sa, uľahčíte si to a z väzenia sa dá utiecť ľahšie ako z tejto budovy. Odsúdia vás tak či tak a možno po výsluchu ani nevyjdete živý, ak sa nepriznáte. Verte mi, pane, ja...

Vtom vtrhol späť inkvizítor. Vojak sa okamžite narovnal a postavil do pozoru. Druhý tiež dobehol späť a postavil sa na svoje miesto. Inkvizítor ani nestihol prehovoriť a Alfonzo sa priznal s tým, že ho osvietilo a uľahčí si na duši a podobné veci. Predsta len mal vojak pravdu. Krátko nato dostal vopred napísané priznanie, ktoré už len podpísal. Grófa de Dateb potom v putách odviedli do mestskej väznice.

O dva dni sa v Madride na kráľovskom dvore konal súdny proces. Boli tam prítomní všetci vysoko postavení úradníci, šľachta a tiež aj celý kráľovský dvor a pravdepodobne aj skutočný vrah. Pojednávanie viedol sám nový kráľ Carlos IV., syn zavraždeného Manuela.

– Don Alfonzo Sanchéz Blanco de Dateb, boli ste obvinený z vraždy môjho otca. Priznali ste sa,a preto vás trest smrti neminie a bude vykonaný do troch dní. Ďalej bude rod de Dateb zbavený všetkých majetkov, titulov a bude vylúčený zo šľachtických radov nášho kráľovstva. Nemáme ďalej o čom diskutovať. Pojednávanie sa skončilo! – dohovoril kráľ a opustil miestnosť.

V dave zavládli rôzne nálady a ohlasy. Jediný, kto bol ticho, bol Alfonzo, ktorý nechápavo žasol nad systémom, ktorý roky uznával a bránil ako šľachtic. Bol odsúdený za niekoľko minút a dokonca nedostal ani len príležitosť sa obhájiť. Viera v niečo, čo popravde nikdy neexistovalo, sa zlomila a zostal len obyčajný zlomený muž. Najhoršie však bolo, že nepoznal odpoveď na otázku prečo. Kto ho chcel očierniť a zničiť. Veď on nepriateľov nemal. Jednoducho to bolo neférové, zlo zvíťazilo nad dobrom a toto bol prosím pekne skutočný život. Počas rozjímania sa ho chopili stráže. Vyviedli ho spútaného z paláca a naložili ho do uzavretého koča, ktorý ho mal previesť do väznice. Tá bola o niekoľko ulíc ďalej. Odsúdenca sprevádzali dvaja ozbrojení vojaci. Koč postupoval pomaly. Cestou sa jeden z vojakov pustil do konverzácie, aby sa neunudili k smrti.

– Čo myslíš, spravil to ten chlapík? – vyzvedal vojak držiac opraty.

– Nespravil! A preto nebude popravený!

– Ako to myslíš? – opýtal sa vojak a pomaly zdvihol zrak.

– Prepáč, kolega... Je to moja povinnosť, – odvetil druhý vojak a bum, vpálil mu guľku priamo medzi oči. Potom prebral opraty a hlasným hijó popohnal kone. Alfonzo okamžite spozornel, pretože ho v kočiari začalo hádzať. Po niekoľkých minútach koč zastavil. Vojak dobehol ku dverám a otvoril. Alfonzo nevedel, ako má reagovať.

– Vravel som, keď sa priznáš, pochodíš lepšie, – zatykal vojak Alfonzovi, ktorý už vtedy nebol šľachticom.

– Ty? – začudoval sa de Dateb. – Bol si aj na inkvizícii, však?

– Zoznamovať sa stihneme aj neskôr! Teraz rýchlo poď, – súril ho vojak otvárajúc mu putá.

– Kde to sme? – obzeral sa.

– Neďaleko Madridu, ale ak chceš, môžeme sa vrátiť...

– Dobre, dobre, už sa hýbem.

De Dateb si obliekol uniformu mŕtveho vojaka, no niečo mu stále vŕtalo v hlave. Kto je ten vojak a prečo mu pomohol? Vojakova odpoveď bola jednoduchá:

– V živote som príšiel o mnoho a nikdy som sa to nesnažil získať späť. Teraz som dostal druhú šancu v tvojej podobe a chcem svoje chyby napraviť.

– Hoci nerozumiem tomu, čo hovoríš, ale tak či tak som ti vďačný.

– Raz ti o tom poviem podrobnejšie, – pousmial sa vojak.

– A máš aj nejaký plán alebo tu končíme?

– Musíme sa dostať k moru a odtiaľ smer Tropické ostrovy.

Alfonzo mu podal ruku na znak vďaky a súhlasu. Potom seňori odviazali kone, vysadli a najrýchlejšie, ako sa len dalo, cválali na západ, kde bolo najbližšia voda.

De Datebov plán bol jasný. Keďže nemal žiadnu šancu preukázať svoju nevinu, zostávalo mu len opustiť Starú zem. Pretože na tomto kontinete, kam by bol išiel, by ho prenasledovali za niečo, čo nikdy neurobil. A kráľov vrah sa nemôže ukryť nikam. Naši utečenci mali náskok iba niekoľko hodín. Kráľovská elitná jednotka sa už stopercentne pustila za nimi. Alfonzo cválajúc vedľa vojaka ihneď vyzvedal:

– Ty, počuj, poznáš vojenský postup v takomto prípade?

– Áno, prečo sa pýtaš?

– Vojaci začnú hliadkovať v každom meste a prístave, nemám pravdu?

– Ak nás do večera nenájdu, tak áno. Holubmi o nás upovedomia všetky jednotky. Bude nemožné sa ukryť a už vôbec dostať sa na more, – poznamenal skormútene vojak.

– Dosiahneme do večera nejaký prístav?... – dostal nápad Alfonzo.

– Najskôr zajtra ráno.

– Ak by sme sa na more dostali z Portugalska.

– To nie je zlý nápad. Tam o nás ešte nebudú vedieť. Výborne, Alfonzo, – pochválil ho vojak.

Obaja okamžite otočili kone priamo na Portugalské kráľovstvo. Ibaže si seňori neuvedomovali, že španielsky kráľ mal dlhé ruky a dostatok vojakov na to, aby našiel údajného vraha svojho otca. De Dateb a jeho záchranca boli na úteku už druhý deň, keď konečne dorazili k hraniciam. Cestou zanechali aj uniformy a zohnali si primerné meštianske oblečenie.

– Pozri kamarát, tamto je už Portugalsko, – ukazoval Alfonzo vojakovi, ktorý ešte stále nechcel prezradiť svoje meno, a preto ho volal jednoducho kamarát.

Keď prišli úplne k hraniciam, ktoré v tomto prípade tvoril les, rozhodli sa ísť zvyšok cesty pešo, keďže kone boli unavené a ďalej nevládali. Rozbehli sa teda do lesa, keď ich zastavil zvučný hlas:

– Stojte v mene kráľa! Ste obkľúčení!

Alfonzovci zastali, no keď sa obrátili, videli len desať vojakov s mečmi.

– Dva dni na úteku a zbytočne. Už sa teším na tú odmenu, – ironicky poznamenal ich veliteľ.

– Ale ešte ste ma nechytili, – odvetil Alfonzo a rýchlym švihom hodil dýku priamo do krku veliteľa.

Ten bezvládne padol. Nato aj Alfonzov kamarát poslal k zemi jedného z vojakov. De Dateb ako šľachtic mal excelentný výcvik šermu, a preto sa nebál boja, ktorý nasledoval.

– Zabite ich! – vykríkli vojaci a celá skupina sa rozbehla na nich.

Nadarmo boli v presile, keď obaja utečenci sa očividne bili o život. Neprešla ani minúta a padli ďalší štyria. Vojaci si uvedomovali stav situácie a začali udržiavať väčší odstup. Alfonzo zložil ešte jedného. Potom sa obzrel za kamarátom. Ten však už ležal na zemi bez meča a nad ním vojak. V polovici švihu vojakov meč zastavil Alfonzo, ktorý pohotovo priskočil k nim. Odrazil útok, opäť blokoval, až napokon ho z otočky odzbrojil a prešpikoval. Následne sa pozrel na zvyšných dvoch vojakov, ktorí prehodnotiac situáciu pomaly ustupovali, až napokon odhodili meče a ušli. De Dateb sa obrátil späť ku kamarátovi a podal mu ruku.

– Ďakujem Alfonzo, zachránil si mi život.

– To je v poriadku, teraz je to jedna-jedna, – pousmial sa.

– Som Igor. Igor Jorge de Elias, – vstával vojak a predstavil sa.

Hoci doteraz bol opatrný, už videl, že môže Alfonzovi dôverovať. Od tejto chvíle neboli len spoločníci, ale aj skutoční priatelia.

Alfonzo a Igor po malom spore s vojakmi konečne opustili Španielsko. Uplynuli dni chôdze a občasného odvozu sedliakmi, až sa dostali do mesta Lisabon, hlavného a najväčšieho prístavného mesta Portugalského kráľovstva. Bolo to ľudnaté mesto, čo znamenalo, že nájsť dvoch Španielov sa rovná hľadaniu ihly v kope sena. Seňori ako prvé na novom mieste navštívili hostinec, aby sa mierne osviežili. Obaja si sadli za prvý voľný stôl. Portugalčania mali v tej dobe skvelé víno a kto ho neochutnal, akoby v Portugalsku ani nebol. No a naši hrdinovia tiež neboli výnimkou. Popri popíjaní človek začuje všeličo, a tak aj Alfonzo s Igorom načúvali. Práve bolo počuť zopár obchodníkov od susedného stola:

– Počuli ste, že vraj tí dvaja Španieli, čo majú na svedomí kráľa, sú tu.

– Áno, aj na trhu sa o tom hovorilo, – dodal druhý.

– Najlepšie je, že ich hľadajú aj naši vojaci, akoby sme nemali dosť vlastných starostí. Teraz budú trhy ešte nebezpečnejšie, – pohoršoval sa ďalší z obchodníkov.

Igor spozornel a vyľakal sa. Chcel v momente opustiť mesto. Alfonzo ho ale upokojoval.

– Počul si tých mužov, vedia o nás. No nemajú ani len tušenia, ako vyzeráme.

A aby dokázal svoje tvrdenie, postavil sa od stola a išiel k obchodníkom s tým, že ich náhodou počul a či nevedia, ako tí Španieli vyzerajú. Nikto z nich to nevedel, vymýšľali si všeličo. Bol to presný postup šírenia klebiet, na konci ktorých bola informácia viac výmysel ako pravda. Napokon de Dateb poďakoval a sadol si späť na miesto.

– Vravel som ti, Igor, vojaci vôbec nevedia, kde sme a dokonca ani to, ako vyzeráme. Podľa opisu tých chlapov sme obaja dva metre vysokí a nebezpeční zabijaci, – smial sa Alfonzo, pričom obaja boli nižšieho vzrastu, no Igor mal na rozdiel od Alfonza vlasy zviazané a fúzy mal dlhšie a hustejšie.

– To znamená, že ešte máme zhruba jeden deň náskok, – dodal Igor.

–Tak vidíš. Zatiaľ sme v bezpečí, – upokojoval ho de Dateb, pričom si pokojne opretý o stoličku vychutnával dúšky portugalského vína z čias, keď bol ešte šľachticom.

Seňori si pomaly dopili víno a vybrali sa do prístavu hľadať loď, ktorá by ich previezla cez oceán na Tropické ostrovy. No tesne pred odchodom si Igor odbehol k pultu a rezervoval si jednu z izieb. Keď vychádzali von, Alfonzo sa prekvapene pýtal Igora:

– Počuj, ja som si myslel, že už nemáme skoro žiadne zlatky.

– Veď ani nemáme... – odvetil rázne de Elias.

– Tak potom z čoho zaplatíme účet za izbu v hostinci?

– Alfonzo, ešte stále si taký istý poctivec ako na inkvizícii. Kto povedal, že tú izbu zaplatíme?

– Ty chceš v noci zdrhnúť?

– Správne!

– Ako, oknom?

– Aj tak sa to dá, – skomentoval Igor. – Vidíš, naučíš sa to postupne a dokonca sa aj pohodlne vyspíš.

Alfonzo sa pousmial a len pokýval hlavou. Nezostávalo mu nič iné, ako súhlasiť so svojím priateľom. Popri debate dorazili do prístavu a hon na loď sa mohol začať. Hoci sa každé tri hodiny plavila jedna obchodná loď do Trópov, bez peňazí ich nikto zobrať nechcel.

– Je to márne, – smútil Alfonzo.

– Len pokoj, vždy sa nájde nejaké riešenie.

– A čo by navrhoval prešibaný Igor?

– V podstate sa zahráme na pomocníkov. Aby si mi rozumel, pomôžeme naložiť náklad na loď, ale nevyjdeme z nej.

– A keď nás nájdu, rovno nás obesia alebo hodia žralokom, – skomentoval Alfonzo, ktorý sa vyznal aj v námorníctve, keďže v mladosti študoval na vojenskej akadémii.

– Máš iné riešenie?

– Nie, – odvetil a nechal pokračovať Igora vo svojom pláne.

– Tamto je loď Boneira. Jej kapitán vravel, že vypláva nadránom o piatej. Nakladať ju budú pravdepodobne v noci. Je to naša jediná šanca, vojaci už pomaly začnú kontrolovať aj lode.

De Dateb napokon s plánom súhlasil. Seňori sa do večera túlali po meste a načúvali ako postupujú Portugalčania s hľadaním. Medzitým si Igor sem-tam aj prisvojil nejaké drobnosti od okoloidúcich, aby v novom svete nezačínali od nuly. Večer sa vrátili do hostinca.

– Hostinský, víno! – objednal Alfonzo, sadajúc si za ten istý stôl ako poobede.

Po malej chvíľke im priniesol jeden celý krčah.

– Nech sa páči, seňori, nech padne na zdravíčko, – usmieval sa hostinský.

– Pripíšte nám to na účet spolu s izbou, – poznamenal Igor, – a koľko to bude dokopy?

– Izba a krčah vína, hm, to spolu robí trinásť strieborných.

– V poriadku, ráno to zaplatíme, môžete ísť, – kývol rukou Alfonzo a z nakradnutého hodil hostinskému niekoľko mincí ako sprepitné.

Bolo to jasné gesto šľachtica, a preto sa hostinský netrápil, že by mu páni nezaplatili. Šľachta totiž svoje dlhy vždy splatila. Úctivo sa poklonil a odišiel, pričom si pomyslel, ako dobre zarobí na cudzincoch. Ale určite ho ani vo sne nenapadlo, že hostia tam už ráno nebudú. Alfonzo s Igorom dopili víno a odobrali sa na poschodie do svojej izby. Tam bola len jedna posteľ. Tú Igor prepustil kamarátovi a on sám sa umiestnil do hojdacieho kresla, aby mohol byť v takzvanom polospánku. Čas plynul, odbili štyri hodiny ráno, no Igor ani oka nezažmúril. Bol v strehu od večera. Asi nikto by nemohol spať s vedomím, že ho naháňa celá španielska aj portugalská armáda. Ale Alfonzovi sa odpočinok už zišiel. Vo väzení sa nedá veľmi dobre spať. Niekoľko minút po štvrtej sa Igor zdvihol z kresla a začal robiť lano zo záclon. Vonku sa pomaly rozvidnievalo, no bolo ešte také tupé šero. Zanedlho budil aj Alfonza, pretože potreboval tiež plachtu z postele.

– Alfonzo, dokonči to prosím ťa, musím si odskočiť, – požiadal ho Igor.

Keď sa vrátil, lano zo záclon bolo už hotové. Igor sa opýtal, či môžu ísť. Odpoveď znela áno. Chlapci sa pomaly spustili po stene hostinca po dvoch zviazaných záclonách a plachte upevnených o posteľ. Alfonzo sa ešte pozrel do okna a mlčky sa lúčil s izbou, v ktorej si po niekoľkých dňoch konečne oddýchol. Keď zliezol aj Igor, páni si vydýchli a pustili sa do mierneho klusu smerom k prístavu. Bola to náhoda alebo šťastie, no keď sa stratili z dohľadu, v hostinci sa objavili portugalskí vojaci. Hľadali španielskeho vraha a jeho kumpána. Dokonca mali aj Alfonzov obraz. Hostinský tvár v momente spoznal a zaviedol vojakov k ich izbe. V tom čase nakladanie na loď Boneiru prebiehalo v plnom prúde, pomaly aj končilo. Seňori dobehli do prístavu včas.

– Zober tamtú debnu a poďme, – ukázal rukou Igor a obaja vkročili na loď.

Šero a mierna hmla nad vodou im hrala do karát. Nenápadne sa schovali v sklade s nákladom, ale ešte predtým navštívili miestnosť so zásobami a niečo z nich si zobrali so sebou. Stihli to! Vojaci ich stopy prenasledovali do prístavu, ale tam už nič nenašli. Kapitán Boneiry poprel, že by tých mužov dakedy videl a ani žiaden člen posádky ich nespoznal. Za desať minút loď vyplávala a začala sa vzďaľovať od lisabonského prístavu plného vojakov. Hoci si utečenci posledné hodiny dali načas, v hodine dvanástej zabrali a svoj bravúrny útek dotiahli do úplného konca. Kontinent Starý svet sa vzďaľoval a Boneira zamierila na západ do Trópov, kde mali Alfonzove problémy zmiznúť a mohol tak začať nový a pokojný život ako obyčajný človek rovný ostatným.

II. kapitola: Nový život v novom svete

Po strate majetku, titulov a cti grófa Alfonza de Dateb odsúdili na smrť. Lenže s pomocou priateľa Igora sa mu podaril neskutočný kúsok. Útek z Madridu do Portugalska a odtiaľ tesne spred nosa vojakov na loď, ktorá zamierila na Tropické ostrovy. Ako čierni pasažieri sa plavili na obchodnej lodi Boneira. Museli byť veľmi opatrní. V tej dobe totiž hádzali votrelcov priamo žralokom alebo ich vešali na sťažeň. Plavba trvala tri mesiace a každú chvíľu mohla loď doraziť na miesto. No zároveň sa míňali aj zásoby a riziko odhalenia bolo čoraz väčšie. Ale Alfonzo s Igorom boli pripravení a keby ich našli, bili by sa o svoje životy až do posledného, presne ako proti Španielom. Našťastie k tomu nedošlo. Na konci druhého mesiaca plavby Boneira zakotvila na súostroví Grandských ostrovov, ktoré ležali severne od ostrova Hispaniola, východne od Cuby a tesne pod Bahamamy. Tieto ostrovy boli zároveň pýchou Trópov. Mali bohaté ložiská nerastných surovín a taktiež tu bola bujná vegetácia. Proste vhodné miesto na založenie nových kolónii. Nakoľko plavba bola dlhá, námorníci sa najprv išli zabaviť do mesta, namiesto toho, aby tovar z plavidla vyložili. Alfonzo s Igorom však zostávali. Počkali, až prišli prví chlapi, ktorí vykladali a tak, ako sa na loď dostali, tak ju aj opustili, s debnami v rukách.

– Konečne na súši! – nadýchol sa zhlboka de Dateb čerstvého vzduchu.

– Zvládli sme to, – pousmial sa Igor a od radosti sa s Alfonzom objali.

Ich prvá cesta viedla rovno do hostinca, priamo k pultu. Krčmár ich ihneď milo privítal:

– Čím poslúžim, seňori?

– Dali by sme si trochu vínka, – odvetil Alfonzo.

– Hneď to bude.

V tom ho ešte zastavil Igor:

– Prosím vás, kde presne sme?

– Ste v tu noví, však?

Seňori prikývli a krčmár pokračoval:

– Tak potom to víno bude na mňa. Vitajte na ostrove Isla Fermalle, v jednom z najbohatších španielskych miest možno aj na celých Tropických ostrovoch. Ale nebojte sa, prežijú tu aj tí chudobnejší.

Igor s Alfonzom sa natešene pozreli na seba, opäť sa pousmiali a stiahli víno do dna.

– A pre tých chudobnejších by sa kde našla nejaká robota? – opýtal sa Alfonzo.

– Roboty je všade vyše hlavy, ale prečo by ste hľadali inde, keď aj u mňa je čo robiť. Po odchode mojich detí som tu na všetko sám.

– S radosťou pomôžeme za trochu jedla a strechu nad hlavou, – odvetili páni.

– A čo keby ste dostali ešte aj pár strieborných? – dodal starý krčmár.

Obaja ihneď nastavili ruky, aby si ich podali s krčmárom a potom svoj prvý úspech v novom svete zapili ďalším pohárom vína. Tak to šlo rýchlo. Veď v Starom svete sa hovorilo, že vôbec nie je ľahké nájsť si prácu v kolóniach a týmto chlapcom sa to podarilo za necelú polhodinu a aj to sediac pri pohári vína. Mladí seňori dostali ešte na to popoludnie voľno, aby sa zoznámili so svojím novým domovom, ale večer sa už objavili za pultom. Hostinec bol plný ako vždy. Všade samý námorník, sem-tam nejakí vojaci, ale aj remeselníci a všetci pili, pokým nepadli pod stôl. Problémy tiež nenechali na seba dlho čakať. Alfonzo spoznal v hosťovi jednu osobu, kapitána Boneiry, ktorý videl jeho obraz pred dvoma mesiacmi v Lisabone. Bolo síce málo pravdepodobné, že ho spozná po takej dlhej dobe, ale človek nikdy nevie. Jedine on mohol ohroziť Alfonzov nový začiatok. De Dateb sa v momente schoval za pult a nalieval nápoje a Igor, ten zas behal so zásterou od stola k stolu. Takéto rozdelenie práce sa napokon ujalo, a tak to aj zostalo natrvalo. Išlo im to od ruky a vôbec nebolo poznať, že jeden z nich je šľachtic a druhý vojak a dobrodruh. Okolo polnoci sa kapitán lode pobral preč a v tom momente akoby všetky problémy zmizli. Obaja pracovali s úsmevom na tvári do šiestej hodiny rána, kedy ich vystriedal starý krčmár, seňor Fellipe Mehia. To bola prvá chvíľa, kedy sa od večera konečne zastavili.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

I

Gróf Dateb

I. kapitola: Alfonzo Sanchéz Blanco de Dateb

II. kapitola: Nový život v novom svete

II

Prísaha

III

Po dlhých rokoch

IV

Návrat Grandského korzára

V

Španielsko

VI

Posledné hriechy de la Ferna