Přeložila:

DARINA POVOLNÁ

Penelope Ward a Vi Keeland: Rebelské srdce

Vydání první

Copyright © 2018 by Penelope Ward & Vi Keeland

Published by arrangement with Brower Literary & Management.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2269. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Rebel Heart vydaného v roce 2018

Český překlad © 2019 Darina Povolná

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover model: Micah Truitt

Photographer: Leonardo Corredor

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1104-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1105-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

PENELOPE WARD

VI KEELAND

REBELSKÉ SRDCE

1. kapitola

Gia

Měla jsem pocit, že snad omdlím. Místnost se začala točit a musela jsem se zachytit Rushovy paže, abych neupadla.

„Gio? Jsi v pořádku?“

Když jsem otevřela pusu, abych mu odpověděla, zvedl se mi žaludek a dostala jsem strach, že budu zvracet. Plácla jsem si ruku přes pusu a podařilo se mi nějak zamumlat: „Do koupelny.“

Rush mě vedl dlouhou chodbou do koupelny a pokusil se pak jít tam se mnou. Vypadal stejně nervózně, jak jsem se já sama cítila. Položila jsem mu dlaň na hrudník a zastavila ho, aby se do té malé místnosti nehrnul za mnou. „Jsem v pohodě. Nech mě pár minut o samotě. Je to jenom těhotenská nevolnost a nervy.“

„Určitě?“

Kývla jsem a přinutila se trochu usmát, než jsem se zavřela na toaletě. Sklouzla jsem dolů po dveřích, posadila se na podlahu s hlavou v dlaních a začala jsem hyperventilovat.

To není možné.

Určitě se mi to jen zdálo.

Hormony. Musí to být těmi hormony.

Viděla jsem Harlana jen tu jednu noc – a je to už celé měsíce.

Jenže Rushův bratr mu byl tak podobný.

Ty zelené oči.

Perfektně opálená pleť.

Hranatá čelist.

Vlasy s pěšinkou dokonale učesané.

On by ale do Výšin nepřišel.

Rush a jeho bratr sebou navzájem opovrhovali.

Nebylo možné, aby si šel vyrazit do Hamptons.

A... ten chlap, se kterým jsem byla, se jmenoval Harlan, ne Elliott.

I když...

Vždycky jsem měla pocit, že je možné, že mi ten muž o svém jménu lhal. Připadalo mi něco divného na tom, jak vyslovil jméno Harlan – jako by mu to úplně nešlo přes pusu. Mluvil nenuceně, stejně jako se sám choval nenuceně, když přišel a posadil se na baru vedle mě. Když ale vyslovil své jméno, jako kdyby se trochu zajíkl.

Je možné, že Elliott mohl ten večer přijít do Hamptons, aby si promluvil se svým bratrem. Jenže Rush tam ten večer vůbec nebyl. A Rush je typ muže, kterého bych si pamatovala.

Čím déle jsem na té podlaze seděla, tím víc se mi motala hlava. Během pěti minut jsem se aspoň dvacetkrát přecvakla mezi tím, že to samozřejmě je on a tím, že on to rozhodně být nemůže.

Při lehkém zaklepání na dveře jsem nadskočila a praštila se hlavou o dveře.

„Gio. Jsi v pořádku, zlatíčko?“

Ta něha v Rushově hlase mě dohnala k slzám. Bože, co se to sakra děje? Tohle se mi přece nemůže dít. Jako by nebylo už dost špatné, že jsem otěhotněla s někým, s kým jsem strávila jedinou noc – nemůže to být navíc ještě tamten chlap.

Za půl minuty zaklepal hlasitěji. „Gio?“

Bylo mi jasné, že vyrazí dveře, když hned neodpovím. „Jsem v pořádku,“ vymáčkla jsem ze sebe. „Jen mi není úplně nejlíp. Za chvilku jsem venku.“

V následujících pěti minutách jsem se přesvědčila o tom, že jsem se jistě spletla. Elliott nebyl Harlan. To by bylo směšné. Měla jsem tu noc jeden nebo dva drinky. Byl to někdo, kdo vypadal jako on – a toho člověka jsem viděla z dálky. Jakmile se dostanu blíž, zjistím, že vůbec nevypadá jako muž, se kterým jsem spala.

Jinak to být ani nemohlo.

Po dvou dalších znepokojených dotazech od Rushe jsem si nakonec umyla tvář od pláče a otevřela dveře. Rushovy vlasy mi prozradily, že se jimi nervózně prohrabával. Natáhla jsem se a trochu mu je uhladila.

„Jsem v pohodě. Promiň. Ani nevím, co mě to chytlo.“

Rush si oddechl. „Budu při porodu pěkně k ničemu. Jsem tak vyděšený, že se něco děje, že ani nedokážu zvládnout, když je ti špatně.“

Srdce se mi sevřelo. „Ty... ty se mnou chceš být při porodu?“

Rush stáhl obočí. „Samozřejmě. Teda předpokládal jsem, že budu.“

Těkala jsem pohledem mezi jeho očima a znovu se mi začalo stahovat hrdlo. Tentokrát ale z docela jiného důvodu. Ten muž, co přede mnou stál, byl prostě úžasný. Říkal ty nejbáječnější věci, aniž by to vůbec tušil. Rush nedával svoje srdce jen tak, ale když to udělal – dával ho naplno. Opravdu byl v tomhle se mnou.

Jemně mi palcem otřel slzu, která mi sklouzla po tváři. „Nemusím tam být, jestli to nechceš. Neplač.“

Vrhla jsem se mu kolem krku. „Ne. Ne. Chci tě tam! Chci tě všude, kde jsem já. Chci, abys během toho všeho byl po mém boku. Já jen… tolik tě miluju a asi jsem si prostě jen poprvé uvědomila, že když jsi mi řekl, že se mnou chceš být… žes to tak vážně myslel. Se mnou jako že se mnou… nejenom prostě se mnou.“

Rushovi se zúžily oči v úsměvu a koutky úst mu zacukaly. „S tebou jako že s tebou. Jsem rád, že jsme si to vyjasnili. Netušil jsem, že jsme v tom neměli jasno.“

Políbila jsem ho. „Zmlkni. Prostě mě polib.“

Olízl mi spodní ret. „Nenajdu tam žádný zbytky od zvracení, že ne?“

Rozesmála jsem se. „Ty jsi nechutnej.“

Olízl mi i horní ret. „Cos měla k obědu? Mám nějaký hlad.“

Když jsme se my dva schovávali v rohu venku u koupelny, na pár minut jsem zapomněla na paniku, jež mě před chvílí zachvátila. Popření a pud sebezáchovy všechno přemalovaly na růžovo.

„Zaslechl jsem něco o tom, že tu jsi.“ Hřmotný mužský hlas narušil mou bezpečnou bublinu komfortu, kterou jsem si tak vychutnávala.

Rush v mé náruči strnul a stiskl ruku na mém boku, když zvedl pohled a krátce kývl. „Edwarde.“

Rushův otec měl stejně zarážející zelené oči jako jeho syn a také byl stejně vysoký a mohutný, tím ale veškerá podobnost končila. Rushovy oči byly naplněny hřejivostí, zatímco oči tohoto muže byly ledově chladné a pohled odtažitý. Možná to byl ten důvod, proč mi na pažích naskočila husí kůže.

„Nepředstavíš mě své dámské společnosti?“ zeptal se jeho otec.

Rush procedil skrz zuby: „Gio, tohle je Edward Vanderhaus. Můj dárce spermatu.“

Muž se zasmál. Bylo to hřmotné a dobře nacvičené. A taky naprosto strojené. Netrvalo ani půl minuty, abych z první ruky viděla, proč ho Rush nemá rád.

„Velice rád vás poznávám, Gio,“ Edward ke mně natáhl ruku.

Měla jsem pocit, že si Rush snad rozdrtí zuby, jak tvrdě zatnul čelist, když jsem jeho otci váhavě podala ruku. „Nápodobně.“

Když mě pustil, Edward vzal Rushe za rameno. „Pojď na oslavu. Je tam pár investorů, se kterými bych tě rád seznámil. Je vždycky dobré jim ukázat, že rodina akcionářů drží pohromadě.“

Překvapilo mě, že Rush neudělal výstup. Přikývl, propletl mi prsty se svými a společně jsme se vrátili s jeho otcem na party. Nicméně mi málem upadly, jak pevně mi je svíral.

Poslušně jsem stála vedle něj, když nás Edward představoval několika lidem, a snažila jsem se nenápadně rozhlížet po jeho bratrovi. Potřebovala jsem ho vidět víc zblízka, ale zdálo se, že někam zmizel.

Možná jsem jen měla vlčí mlhu.

Hormony. Hormony se mnou pěkně mlátily.

Postupně jsem se zase trochu uvolnila a uklidňovala se tím, že se mi to jen zdálo, když jsem náhle zaregistrovala, jak jde Harlan přes místnost.

Nebo Elliott.

Proboha. Byl Harlanovi hrozně podobný.

Nedokázala jsem na něj přestat zírat.

Myslela jsem si, že byl Rush zabraný do rozhovoru se svým otcem a nějakým dalším mužem a nevšiml si, na co jsem zaměřila pozornost, ale mohlo mě napadnout, že mu nic neujde. Omluvil se z diskuse a došel se mnou k jednomu stolku s občerstvením, které byly po obrovském bytě rozmístěny.

„Pane, dal byste si tartaletku?“ Číšník v rukavičkách nám ukázal tác s nějakými jednohubkami.

Rush zvedl bradu. „Z čeho jsou?“

„S kaviárem a crème fraiche.“

Rush zvedl ruku. „Neměl byste vzadu nějaké mini hotdogy? Víte, pro to normální osazenstvo tady?“

Číšník se ušklíbl a uvolnil svůj strojený výraz. „Podívám se, co by se tam našlo.“

Pořád jsem nedokázala od Rushova bratra odtrhnout oči. Bože… možná to není on. Z tohohle úhlu vypadal jinak, než jsem si pamatovala. Ale jeho postoj… jeho smích…

„Víš…,“ Rush se ke mně naklonil a zašeptal, „… jestli nepřestaneš šmírovat mého bratra, začnu žárlit.“

Do háje.

Myslela jsem si, že jsem nenápadná. Byla jsem přistižena při činu a měla jsem pocit, že si musím vymyslet nějakou výmluvu. Samozřejmě že jednoduchá výmluva jako to, že jsem sledovala, co mají jakožto bratři společného, mě v tu chvíli vůbec nenapadla. Místo toho jsem blábolila.

„Nemůžu si pomoct, ale tvůj bratr mi připomíná jednu postavu v mé knize.“

„Vážně? Doufám, že mluvíš o padouchovi, a ne o tom hrdinovi, co si na něj myslí ta holka.“

„Hmm… jo. Ta postava je celkem pitomec. Chová se jako milej chlapík, ale je pěkně falešnej.“

Rush přikývl. „No tak tos ten charakter ve svojí knížce dobře vystihla, jestli vypadá jako můj bratr. Pojď… ukážu ti toho náfuku živě a v barvách. Ještě jsme velectěnému hostiteli nepopřáli všechno nejlepší.“ Rush mi položil dlaň na záda a chtěl jít, ale já jsem se zasekla na místě.

Začala jsem panikařit.

„Myslím, že bychom tam neměli chodit.“

Rush nakrčil obočí. „Nedělej si starosti. Bude k tobě zdvořilý. Velký bráška se umí dobře přetvařovat. Bude dokonce předstírat, že mě rád vidí... před lidmi.“

„O to nejde… já jen…“

„Co?“

Koutkem oka jsem zahlédla, že se Rushův bratr dívá naším směrem. Položil dlaň na rameno muže, s nímž mluvil, a potom si potřásli rukou, jako kdyby konverzaci ukončovali. Když vyrazil naším směrem, měla jsem pocit, že budu vážně zvracet.

Elliott k nám udělal několik dalších kroků a Rush ho také zaregistroval. „Vypadá to, že nemusíme řešit, jestli ho půjdeme pozdravit. Tvůj záporák míří k nám.“

Musela jsem vypadat jako laň vyplašená ve světlech reflektorů. Sice jsem měla přirozeně snědou pleť a také jsem byla z léta opálená, ale cítila jsem, jak se mi z tváří vytrácí barva. Nejspíš jsem byla bílá jako stěna.

„No to je ale překvapení,“ prohlásil ten blonďatý Ken, když došel k Rushovi a napřáhl k němu paži. „Lauren mi řekla, že tě pozvala, ale myslel jsem si, že budeš mít moc práce na to, aby ses zastavil.“

Zírala jsem na něj, nemohla jsem si prostě pomoct. Měl Harlan tak velká ústa? Rushův bratr odhalil v širokém úsměvu dvě řady zářivě bílých zubů.

„Elliotte,“ kývl Rush. „Právě jsme chtěli jít za tebou a zeptat se, jaké to je být třicetiletý stařík.“

Stála jsem tam pořád jako solný sloup a zadržovala dech, když si oba muži potřásli rukou a Rushův bratr se pak obrátil ke mně. Na rtech měl stále ten falešný úsměv. „Elliott Vanderhaus...“ Natáhl ke mně paži a setkali jsme se pohledy. „My dva se zřejmě neznáme...“

Nějak jsem mu zvládla podat ruku. Elliottovy oči byly stejně nádherně zelené jako Rushovy, ale postrádaly tu hřejivost a jiskru, kterou v nich měl jeho bratr. Na rozdíl od Rushe, jehož oči byly oknem rovnou do jeho duše, Elliott a Edward se na svět dívali chladnýma očima, jež byly odtažité a nečitelné.

Nebyla jsem si jistá, jestli jsem měla tak chladnou dlaň, anebo naopak jeho ruka byla horká, ale když mi kolem mojí drobné ruky obtočil dlouhé prsty, začala se mi dlaň z toho horka potit. Když jsem dlouho nic neříkala, Elliott se připomněl. „A vy jste?“

Odkašlala jsem si a skřehotavě se představila. „Gia. Gia Mirabelliová.“

Pokud mu mé jméno něco říkalo, dobře to zamaskoval. „Rád vás poznávám, Gio. Můj bratr jen zřídkakdy někoho ze svého soukromí přivede představit své rodině. Musíte pro něj být někdo opravdu důležitý.“

Rush mě sevřel kolem pasu. „To je. Proto mě napadá, že bylo možná trochu praštěné vzít ji sem s sebou.“

Elliott zvrátil hlavu dozadu a rozesmál se. Muselo to být gesto Vanderhausů, které Rush naštěstí nezdědil. Připadalo mi to jako dost přehnaná reakce – taková, která byla spíš divadlo než projev skutečného pobavení.

„Moc rád jsem vás potkal, Gio. A nejsme ani zpoloviny tak špatní, jak se nás můj bratr snaží vykreslit. Slibuju.“

Otočil se k Rushovi. „Dorazil Carl Hammond z Anglie. Je v našem představenstvu ve Sterling Financial. Rád bych tě s ním seznámil, když budeš mít čas.“

„Jistě,“ souhlasil Rush.

Elliott se natáhl a s předstíraným úsměvem Rushovi stiskl rameno. „Jsem vážně rád, že jsi přišel, bráško.“

Pak se prostě otočil a zmizel. Když jsem ho viděla takhle zblízka, přísahala bych, že to byl Harlan. Ale očividně jsem se mýlila. Nepoznal mě, ani mu nic nepovědělo moje jméno. Zřejmě jsem už začínala bláznit.

Nemohla jsem se pořádně nadechnout a srdce mi bušilo jako o závod, i když jsem se ani nehnula. Začínal se mi vyplavovat adrenalin, stejně jako po tom incidentu ve Výšinách, když jsem se při rvačce dostala mezi dva zákazníky.

Spletla jsem se.

Harlan nebyl Elliott.

Tak proč je mi tak úzko?

„Takže... co myslíš?“ Rush popadl dvě bramborové křupky od kolemjdoucíhoo číšníka a jednu mi podal. „Vypadá jako každý jiný otravný pitomec ve Výšinách, co tam nakráčí s obrázkem velryby nebo koně na tričku, co?“

„Jo. Rozhodně jsem z něj měla takový povědomý pocit.“ Přemítala jsem, jestli si o tom, co mi dnes probíhalo hlavou, jednou pomyslím, že je to docela legrace, a Rushovi o tom povím. Tak nějak jsem o tom pochybovala.

V hlavě jsem ještě pořád měla hrozný zmatek, jak příšerně jsem se vyděsila, a potřebovala jsem pro sebe ještě chvíli, abych se uklidnila. A to nemluvím o té vodě navíc, kterou jsem se snažila každý den vypít a tlačila mě v močovém měchýři. „Omlouvám se. Potřebuju zase na dámy.“

Rush si mě přitáhl. „Chceš, abych šel s tebou? Dal bych cokoliv, abys mohla vzdychat do těch drahých audio systémů, co tu všude kolem vyhrávají.“

Usmála jsem se. „Nemyslím si, že je to dobrý nápad.“

Rush mě dovedl zpět k toaletě. „Máš u sebe telefon, že jo?“

„Mám, proč?“

„Zvedni to, až ti zavolám. Jen poslouchej. Dám ti další materiál pro tu tvoji nafrněnou postavu.“

Podívala jsem se na něj úkosem. „O čem to mluvíš?“

Políbil mě na čelo. „Uvidíš.“

Toaletu jsem tentokrát opravdu použít potřebovala. Ulevila jsem si a začala si mýt ruce, když mi v kabelce zazvonil mobil. Vytáhla jsem ho a automaticky řekla ahoj, i když mi Rush řekl, abych jen poslouchala.

„Který z nich je Carl Hammond? Ten chlap, co chceš, abych se s ním setkal?“ Rush zněl nějak zdálky. Nemluvil do telefonu, jen ho držel tak, aby zachytil konverzaci s jeho bratrem. Dala jsem to nahlas, abych mohla poslouchat, což bylo očividně to, co chtěl, abych udělala.

„Předstírej, že máš nějakou úroveň, až vás představím. Začni třeba mluvit o počasí nebo trhu s akciemi než o tetování a parku s karavany.“ Jeho hlas byl plný pohrdání, ale rozhodně patřil Elliottovi. Dost jinému Elliottovi, než kterému jsem byla právě představena.

„Protože je Hammond Brit,“ reagoval Rush. „napadlo mě, že bych se ho mohl zeptat, jestli nezná Maribel Stewartovou. Však víš, tu ženu, cos jí minulý měsíc na schůzi představenstva strkal jazyk do krku. Viděl jsem tě s ní před hlasováním na chodbě.“

„Maribel má ráda, když jí do krku strkám i něco jiného.“

„Jsi prase. Nechápu, jak se můžeš svojí ženě podívat do očí.“

„Když mluvíme o ženách...,“ odbočil Elliott. „Gia je mi povědomá. Nesetkali jsme se dřív?“

Vytřeštila jsem oči.

„Ne. A nepočítej s tím, že ji ještě potkáš. Je pro vás až moc dobrá a vůbec jsem ji sem neměl brát.“

Hlas nějakého třetího muže přerušil vzrušenou konverzaci mezi Rushem a Elliottem – muž, jenž hovořil s britským přízvukem. Poslouchala jsem ještě asi minutu, zatímco se Elliott opět změnil v galantního hostitele a představil toho muže Rushovi. Znovu se mi roztočila hlava.

Mohl by Elliott být opravdu Harlan?

Předstíral, že mě nezná?

Řekl, že jsem mu povědomá. Z konverzace, kterou spolu vedli, bylo zřejmé, že Elliott svou ženu podvádí.

Zatraceně.

Šílela jsem z toho.

Jestli to byl Harlan, nepředstíral by, že neví, kdo jsem.

Ten Elliott, který teď mluvil, by moc rád pověděl svému bratrovi, že spal s jeho přítelkyní.

Nebo snad ne?

Vzhledem k tomu nepřátelství mezi bratry jsem si byla jistá, že Elliott by si fakt užil, kdyby mu sdělil, že mě měl.

Jenže...

Rush by udělal scénu.

Přiběhla by Elliottova žena.

A potom co?

Jak by Lauren vysvětlil, proč právě dostal pěstí do obličeje?

Zaťukání na dveře koupelny mě vytrhlo z myšlenek. „Chvilinku.“

Musela jsem odsud pryč. Vzít Rushe a zmizet z tohohle místa. Zpátky do naší malé bubliny v Hamptons a zapomenout, že se dnešní večer stal. Nemělo žádný smysl tu být a přemítat o tom. A stres nebyl pro moje dítě dobrý. Elliottovo dítě? Proboha, takhle to být přece nemůže.

Takže jsem si srovnala svoje provizorní šaty, pohlédla na sebe do zrcadla, uhladila si neposedné kudrliny a zavřela oči, abych se několikrát zhluboka nadechla a vydechla.

Otevřela jsem dveře ve chvíli, když se ozvalo druhé zaklepání, a přivítala mě tvář, kterou jsem tam vůbec nečekala.

Elliott.

Nebo Harlan.

„Gio.“ Jeho tvář sklouzla zpět do toho dokonalého, rozzářeného úsměvu. „Netušil jsem, že jste tam vy.“

Rozhlédla jsem se na obě strany chodby. „Kde je Rush?“

„Nechal jsem ho, aby si promluvil s jedním členem představenstva. Je všechno v pořádku? Jste bledá.“

„Mmm. Jo. Jenom... Není mi úplně dobře. Asi jsem něco snědla.“ Ukázala jsem směrem k oslavě, protože jsem se potřebovala dostat pryč. „Zajdu pro Rushe, jestli by mě nevzal domů.“

Elliott si mě prohlížel. „Jste mi velice povědomá. Nesetkali jsme se už dříve?“

„Ne,“ vyrazila jsem ze sebe.

Stáhl obočí k sobě.

Hrozně moc jsem chtěla utéct. Potřebovala jsem se vzpamatovat – uklidnit se. „Ráda jsem vás potkala.“

Elliott zůstal na místě a díval se na mě. „Ano. Já také.“

Vyšla jsem ven z koupelny a rychle prošla chodbou. Když jsem dorazila na její konec, zahlédla jsem Rushe pohrouženého do rozhovoru s nějakým postarším gentlemanem na druhé straně bytu. Nikdo kolem nebyl.

A...

Potřebovala jsem to vědět.

Na co jsem si to hrála?

Kdybych odešla a nevěděla to jistě, nikdy bych se nedokázala uklidnit. Užíralo by mě to celé dny. Měsíce. Roky.

S další vlnou adrenalinu jsem se otočila a zhluboka se nadechla. Elliott tam stále ještě stál a díval se na mě, když jsem nakráčela zpátky a postavila se před něj.

„Vlastně... mi jste taky nějak povědomý.“

Elliottovi to v hlavě šrotovalo, když se dál snažil vzpomenout si, odkud mě zná.

Proboha, tohle bylo vážně šílené.

Ale musela jsem to vědět.

Podívala jsem se mu zpříma do očí. „Vypadáte jako někdo, koho jsem jednou potkala v Hamptons. Ve Výšinách. Možná ho znáte?“ Zhluboka jsem se nadechla a dostala to ze sebe. „Jmenuje se Harlan.“

Elliottův zúžený pohled se proměnil a vytřeštil na mě oči, když mě konečně poznal. Potom se mu na tváři rozlil slizký úsměv.

„Gio – ty ses vrátila na druhé kolo?“

2. kapitola

Rush

„Určitě je všechno v pořádku?“ Gia mi od té včerejší oslavy připadala trochu mimo. Cestou domů byla potichu, a když jsem s ní začal laškovat – což je něco, co nikdy neodmítala a poslední dobou to často sama iniciovala – řekla, že ji bolí hlava a je unavená. Teď zírala na svou misku s cereáliemi, jako kdyby od ní potřebovala odpověď na všechny životní otázky.

Několikrát zamrkala a zvedla pohled ke mně, ale myšlenkami byla očividně někde jinde. „Promiň. Říkal jsi něco?“

„Ptal jsem se, jestli by ti nevadilo, kdybych si do cereálií dával tvoje mlíko, až budeš kojit.“

Nepřítomně se natáhla pro krabici s mlékem vedle své misky a podala mi ji. „Hmm. Jasně. Tady.“

No, aspoň zachytila polovinu z toho, co jsem říkal.

Moje židle na dlaždičkách kuchyňské podlahy zavrzala, když jsem se odsunul od stolu. Odtáhl jsem Giinu židli, popadl jsem ji a posadil se s ní na klíně. Dvěma prsty jsem jí zvedl bradu, abych se ujistil, že mi bude věnovat pozornost.

„Co se děje? Něco tě trápí. Od té oslavy včera večer se chováš divně. Vyděsilo tě setkání se satanem  a jeho pléměm natolik, že tě děsí být se mnou?“

„Co? Ne!“

Zastrčil jsem jí pramínek vlasů za ucho. „Tak co tě trápí? Mluv se mnou.“

„Já...“ Zavrtěla hlavou a podívala se stranou. „Já nevím. Jen jsem z ničeho nic hrozně unavená a... i když jsem v knize pokročila, ten deadline mě začíná vážně děsit.“

Kývl jsem. „Vsadím se, že se ti to všechno připomnělo tím, že ti můj bratr připadá jako ten záporák. Tvář toho pitomce umí člověku zkazit den.“

Přikývla. „Jo. To bude asi ono.“

Políbil jsem ji na čelo. „Něco ti povím. Beztak mám dnes nějaké pracovní vyřizování. Co kdybych tě motivoval, abys celý den psala? Co pro tebe znamená, když máš v psaní dobrý den?“

Pokrčila rameny. „Asi tak tři tisíce slov.“

Ušklíbl jsem se. „Jsem si celkem jistý, že to je víc, než jsem napsal za celé čtyři roky střední školy a jeden rok na univerzitě, než jsem skončil.“

„Tys chodil na vysokou?“

„Jo. Vysoká škola výtvarného umění. Chtěl jsem studovat animaci. Měl jsem takový šílený nápad, že bych vytvořil animovaný komiks pro dospělé, který by byl o těch mých okřídlených zlatíčkách. Žádné porno... ale sexy holky, co umí lítat a bojují se zločinem.“

„To není bláznivé. Vsadím se, že by to bylo úžasné, kdyby z toho vyšlo něco jako to, cos maloval. Proč jsi ale po roce skončil?“

„Máma mi pověděla, že mi otec na univerzitu založil fond a tu školu mi platí. Během druhého semestru jsem prohrabával skříň, protože jsem hledal kopii rodného listu kvůli žádosti o pas, a našel jsem haldu dokumentů o půjčce. Můj otec za univerzitu neplatil. Máma postupně zvyšovala hypotéku na dům, aby mohla každý semestr zaplatit školné. Než bych šel do třeťáku, byl by dům zatížený vyšší hypotékou, než byla jeho hodnota.“ Pokrčil jsem rameny. „Řekl jsem jí, že vysoká pro mě není, a skončil jsem. Rozhodně jsem ji nehodlal nechat vzít na sebe celý ten dluh, když posledních dvacet let dřela jako kůň, aby hypotéku splatila. Plánoval jsem rok nebo dva pracovat, něco našetřit a vrátit se, až si budu moct dovolit platit školné sám.“

„Nikdy ses ale nevrátil?“

„Ne. Objevil jsem tetování a nakonec jsem se dostal k penězům, které mi můj dědeček zanechal. Můj život potom nabral docela jiný směr.“

„Ví tvoje máma skutečný důvod, proč jsi toho nechal?“

„Ne.“ Ukázal jsem prstem na Giu. „A jestli to teď zjistí, budu vědět, od koho to má. Jsi jediná, komu jsem to kdy pověděl.“

Gia si hluboce povzdechla a objala mě kolem krku. „Jsi tak dobrý chlap, Heathcliffe Rushmore. Moc dobrý chlap.“

Zvedl jsem obočí. „Heathcliffe, jo? Na tohle si radši dávej pozor. Přemýšlel jsem, že bych ti jako odměnu za to, že napíšeš tři tisíce slov, vybral na DVD nějaký holčičí film, pořádně velký kelímek banánové zmrzliny Chunky Monkey s dvěma lžícemi a přinesl nějaký masážní olej, abych ti po celodenním psaní mohl rozmasírovat ztuhlý krk. Ale... jestli mi začneš říkat Heathcliff, přinesu si lesbický porno, budu u toho pojídat zmrzlinu sám a ty mi ho tím masážním olejem budeš honit, zatímco budu ležet s rukama za hlavou a všechna práce zůstane na tobě.“

Gia mě obdařila prvním skutečným úsměvem od včerejšího večera a já měl pocit, že po měsících, kdy bylo zamračeno, vyšlo slunce. Uvědomil jsem si díky tomu, jak moc jsem do téhle dívky zamilovaný. Nebylo toho moc, co bych neudělal, aby byla šťastná.

Políbil jsem ji na rty. „Půjdu ven, abys mohla pracovat. Co kdybychom dnes večer zůstali v mém domě, abychom měli soukromí? Vyzvednu tě, až skončíš s psaním.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

TIráž

Titulní strana

1. kapitola

2. kapitola