Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Mark Edwards: Šťastní a mrtví

Vydání první

Copyright © 2017 Mark Edwards

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2270. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Lucky Ones, vydaného nakladatelstvím

Thomas & Mercer, Seattle v roce 2017

Český překlad © 2019 Dana Chodilová

Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2019 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2019 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1107-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1108-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Mark Edwards

Šťastní a mrtví

Prolog

Jen co Fiona uviděla dodávku, blokující úzkou silnici vpředu, věděla, že udělala chybu.

Neměla jet domů na kole, měla se nechat svézt. Ale dovedla si představit toho starého šmíráka odvedle, toho, co má okno polepené všemi možnými nálepkami domobrany, jak vykládá Trevorovi, že ji přivezl nějaký cizí mladík. A navíc měla chuť se projet, cítit, jak se jí vítr opírá do těla, nohy zabírají současně se srdcem – jejím novým hezoučkým srdcem –, chtěla plout po tichých venkovských silničkách, pod sluncem nízko zavěšeným na ještě jarním nebi, podél holých polí táhnoucích se do všech stran k obzoru.

Připadala si zas jako holčička, jako puberťačka, která se vrací domů od svého prvního kluka, chystá se prosmýknout dovnitř, proplížit se kolem zavřených dveří rodičovské ložnice, uložit se do postele a v duchu si přehrát večerní události. Celá rezonovala tím znovu objeveným potěšením. Každý nerv, každý chloupek na těle se jí chvěl vzrušením. Svět jako by byl stvořený jenom pro ni: večerní zpěv ptáků ve větvích dokresloval druhé dějství jejího života. Slabý štiplavý pach ohně v dálce symbolizoval konec jejího starého, nešťastného bytí.

O něco dřív, v jeho posteli, na zmačkaných prostěradlech napůl servaných z matrací, s jeho pohlednou tváří na polštáři vedle sebe, se starou odrhovačkou linoucí se z rádia ji přepadl nápor radosti, jakou ještě nepoznala.

„Mám chuť vyběhnout nahatá na ulici a zakřepčit si na trávníku, aby všichni viděli, jak jsem šťastná,“ svěřila se mu.

Rozesmál se a přejel jí ukazovákem po břiše. „A proč to tedy neuděláš?“

„Protože,“ odtušila, políbila ho a přitáhla si ho zase na sebe, „mám teď napilno. S... tímhle.“

Věděla, že je to šílenost. Oslavila už devětačtyřicítku, jemu bylo skoro o polovinu míň. O dvacet let mladší! Když se seznámili a jí došlo, že s ní flirtuje, myslela si, že si z ní jen tak střílí. Ale pak, o pár hodin později doma, zas po mnoha měsících svedla manžela. Ležela se zavřenýma očima, zatímco se s ní Trevor miloval svým mechanickým způsobem, a myslela na tu tvář, na ty silné nohy, na svaly na pažích. Příjemná fantazie, nic víc.

Jenže v tom bylo něco víc. Protože ji považoval za krásnou. Prohlásil, že věk je jen číslo. Ve chvílích, kdy měla jasnou hlavu, kdy nebyli v posteli, kdy se na ni tak významně nedíval, věděla, že to není vážné. Je to jen zábava. Dobrodružství. Nejúžasnější, nejnapínavější dobrodružství. A dneska jí připadalo, že to dobrodružství vydrží navěky.

Copak si to nezaslouží?

Štěstí chodí po trojicích, říká se, a krásný mladý milenec byl její třetí štístko.

Ztrácela se myšlenkách, těšila se domů, až se vykoupe a mezi bublinkami se sklenkou vína si to odpoledne v duchu znovu prožije, když zahnula do oné úzké uličky a uviděla před sebou dodávku.

Fiona zpomalila. Najednou si uvědomila, že ptáci přestali zpívat. Slunce se už klonilo k západu, světlo se vytrácelo z oblohy a jasně zelené živé ploty v uličce se měnily v tmavošedé. Světlo na jejím kole slabě ozařovalo silnici, jak zpomalovala a snažila se něco zahlédnout v temných okénkách dodávky.

Nezbývalo místo, aby auto objela. Musí sesednout a s kolem ho obejít.

Vytáhla z kapsy telefon, ale neměla signál.

Zaváhala. Dostala sto chutí kolo obrátit a vypadnout odsud. Ale co když se řidiči něco stalo? V dodávce se nic nehýbalo. A světla s každou minutou ubývalo.

Nemůže jen tak odjet a nepřesvědčit se, jestli řidič nepotřebuje pomoc. Jí přece tehdy taky někdo pomohl, ne? Vesmír jí propůjčil dar. Pokud teď jen tak odjede, odmítne šanci stát se milosrdnou samaritánkou, možná se naruší karmická rovnováha, všechno štěstí z poslední doby unikne a vrátí ji zpátky do temných dnů, do dnů předtím.

To nebude riskovat.

Opatrně položila kolo na zem a popošla pár kroků k dodávce. „Haló?“ zavolala.

Žádná odpověď.

Zhluboka dýchala, silné nové srdce jí bušilo v hrudi. Došla k vozu, přitiskla nos ke sklu.

V okénku se zjevila mužská tvář a Fiona odskočila.

V autě byla tma, ale viděla jeho zuby. Divně se usmíval, takový úsměv vídala ve tvářích lidí obrácených na víru, křesťanů, kteří věděli, že směřují do nebe. Nezdálo se, že je zraněný nebo nějak nemocný.

Zmateně couvla a on otevřel dveře a pokynul jí, aby přišla blíž.

„Nazdar, Fiono,“ řekl.

Ztuhla a podívala se pozorněji. Jakmile otevřel dveře, rozsvítilo se ve voze bledé světlo, ale tvář měl ve stínu.

„My se známe?“ zeptala se.

Zničehonic seskočil z místa řidiče, až se lekla, a popošel k ní. Couvla o další krok.

„Neboj se,“ konejšil ji pořád s úsměvem.

„Co jste –?“

Hlas ji zradil, jakmile si všimla, co drží v ruce. Pokusila se utéct, ale byl na ni moc rychlý, předstihl ji a zatarasil jí cestu. Za sebou měla dodávku, nebylo kam zmizet.

„Vážně se nesmíš bát, Fiono.“ Roztáhl paže, jako by ji chtěl obejmout – jenže v jedné ruce svíral brokovnici s hlavní směřující k tmavnoucímu nebi. „Jsem přítel.“

„Já vás neznám,“ hlesla.

„Copak někdo doopravdy zná svého bližního?“

Úlisný úsměv se vrátil. A zatímco se ten muž blížil, svěsil zbraň a namířil ji přímo na Fionino krásné nové srdce, uvědomila si, že nejšťastnější den jejího života bude zároveň tím posledním.

Vždycky se brání, až do samého konce, když jim jehla pronikne kůží, naplní je teplem, odplaví veškerou bolest a odnese je pryč.

Když Fiona odcházela, řekl jsem jí, stejně jako jsem říkal ostatním: „Umění dobře žít a umění dobře umřít jedno jsou.“

Rád bych si myslel, že v posledním pohledu, který mi věnovala, bylo jisté pochopení, snad i vděčnost.

Vzrušení, jaké mě zasáhlo pak, ve vteřinách následujících po posledním úderu Fionina nového srdce, bylo lepší než všechno, co umí tělu dodat jehla. Ten nápor, ta radost, ta čirá pulzující extáze! Dotkl jsem se její tváře stejně jemně a něžně, jako ji hladil milenec sotva před pár hodinami.

Políbil jsem ji na chladnoucí rty.

Pořád ještě cítím, jak ke mně vzhlíží. S úsměvem.

Býval jsem úplně jiný, než jsem objevil to tajemství. Když jsem poprvé vzal život, vedl mě vztek. Nenávist. Mlátil jsem ho pěstmi, rozbil mu obličej, až měl nos a rty a oči na kaši, nerozpoznatelné rysy ve špinavém šeredném obličeji. Zlomil jsem mu vaz holýma rukama, čekal jsem, že něco ucítím, nějaké uspokojení, že vztek ve mně opadne, to kvílení přestane.

Ale cítil jsem se ještě hůř, pokrytý jeho odpornou krví, páchnoucí jeho smradlavým potem. Lepil se na mě, ať jsem se drhl pod žalostnou sprchou v naší koupelničce, jak jen to šlo.

Podruhé to bylo stejné. A potřetí jakbysmet.

Ale pak jsem objevil ono tajemství. Naučil jsem se činit dobro.

Naposled jsem pohlédl na Fionino tělo, jak tam leželo, na místě, které pro ni tolik znamenalo, a zalitoval jsem, že si tu chvíli nemůžu vychutnat déle. Ale svět mi nerozumí. Myslí si, že páchám zlo. Je třeba být neustále ve střehu, a proto jsem se musel rozloučit.

Ale budou další, utěšoval jsem se, zatímco jsem mizel ve tmě. A už jsem věděl, kdo přijde na řadu příště.

Kéž bych mu tak mohl prozradit, jaké má štěstí.

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

„Našli další, Bene,“ šeptala spiklenecky paní Douglasová a svírala plot mezi našimi domky, až jí bělely klouby. „Další mrtvolu.“

Byla neděle ráno a já lezl po čtyřech po cestičce před domem a vytrhával plevel. Tráva přerůstala, na kraji trávníku vyrašil trs tulipánů. Včera večer, když jsem kontroloval, jestli Ollie přestal týrat notebook a chystá se do postele, jsem si všiml, že je venku ještě světlo. Léto je konečně tu.

Ale jak to tak vypadá, ne každý se ho dočkal.

„Kde?“ zeptal jsem se, vstal a vydal se za ní k plotu.

Paní Douglasová, má bývalá učitelka angličtiny, byla obtloustlá a přívětivá vdova, sedmdesátku pomalu na krku. Chtěla po mně, abych jí říkal Irene, ale já to nedokázal. Pro mě bude navěky paní Douglasová.

„V Much Wenlocku. To je už třetí.“

Vytáhl jsem z kapsy telefon. „Oznámili, že jde o stejného…“ Zaváhal jsem. „Vraha?“

Paní Douglasová máchla přezíravě rukou. „Ve zprávách to nenajdeš, ještě ne. Mám ve Wenlocku kamarádku – volala mi to, prý je to tam samý policajt.“ Rozhlédla se, jako by odněkud měl vyskočit zpravodajský štáb a začít ji vyslýchat. „A její sousedka, ta dělá v převorství a říkala, že tam byla ta ženská. Víš přece, ta inspektorka s těmi hezkými zrzavými vlasy, co byla v televizi.“

Věděl jsem, koho myslí. Na jméno jsem si taky nevzpomínal, ale stejně jako všichni ve Shropshiru jsem sledoval policejní žádosti o informace, tiskové konference s rodinami obětí, s rodiči mladé ženy, se snoubenkou chlapíka, který zahynul po ní. Jak je to dlouho? Netušil jsem. Měl jsem co dělat s vlastními maléry.

„Už se bojím vystrčit nos,“ postěžovala si paní Douglasová a znovu přešla do spikleneckého šepotu. „Když vím, že tam někde běhá.“

Nedokázal jsem si pomoct, sledoval jsem její pohled z kopce směrem k řece a železnému mostu, který dal našemu městečku jméno. Téhle ospalé, poklidné a zelené díře, zmrzlé v čase. Místu, odkud jsem jako teenager odešel, protože tu dávaly lišky dobrou noc.

Paní Douglasová mi zřejmě četla myšlenky. „Takové věci se tady u nás přece nestávají.“

„Nejspíš to nesouvisí,“ utěšoval jsem ji. „Byla to nehoda. Vaše kamarádka to asi špatně pochopila.“

Ze dveří sousedního domku vyšel podnájemník Kyle Vane, instalatér, čerstvý padesátník, bydlel u paní Douglasové už roky. Jeho dodávka věčně parkovala před našimi domky, za prací vyjížděl málokdy. „Irene,“ pobídl ji, „uteče vám konec zápasu.“

Podíval jsem se na ni tázavě. „Tenis,“ vysvětlila mi. „Copak se teď ale můžu soustředit?“

„Jak jsem řekl, asi to spolu nesouvisí.“

Zamířila zpátky ke dveřím. „Doufám, že máš pravdu, Bene. Vážně doufám.“

Ollieho jsem našel v kuchyni, šmejdil v kredenci.

„Není tu nic k jídlu.“

„Máme toasty. A kukuřičné lupínky. A co bys řekl na vajíčko natvrdo?“

Protáhl obličej. „Bléé. Kde jsou sladké vločky?“

Stál jsem ke svému jedenáctiletému synovi zády a smýval si z rukou zelené fleky od trávy. „Vyhodil jsem je. V novinách psali o přeslazených cereáliích a dětských zubech. Víš, kolik –“

Ollie mě přerušil svým typickým znechuceným zakvílením.

O jeho zuby mi ani tak nešlo. Od loňska, kdy jsme se sem přistěhovali, jsem z toho všeho stresu shodil dobrých šest kilo, kdežto Ollie nabral. Megan se vždycky starala, abychom jedli zdravě, mlsky držela z dosahu, a když měl hlad, nabídla mu jablíčko. Já na to kašlal. Chtěl jsem, aby byl spokojený, doslova jsem mu oslazoval ten těžký úděl, že musel opustit všechny kamarády. Nechal jsem ho ládovat se čokoládovými cereáliemi, plněnými croissanty a gumovými bonbony. Nevšímal jsem si jeho večerních nájezdů na spíž. Nedalo se to říct jinak, než že můj synáček kyne.

A horší na tom bylo, že spokojený stejně nebyl.

„Udělám ti míchaná vajíčka,“ nabídl jsem mu. „A co třeba ovoce? Skočím do krámu.“

„Kašli na to,“ zahučel a zmizel do svého pokoje.

Povzdechl jsem si a uvařil si čaj. Chvilku jsem uvažoval, že zavolám Megan, ale rozmyslel jsem si to. Nemínil jsem jí dát do ruky munici, aby mohla tvrdit, že se o syna pořádně nestarám. Ne že by projevila chuť vzít si ho do péče. Jistě, vlažně protestovala, když jsem řekl, že si ho beru k sobě. Ale oba jsme věděli, že by ji jedenáctiletý kluk omezoval. Zkomplikoval by život jí i jejímu…

Potisící mi bleskl hlavou obrázek z toho strašlivého dne – bílá těla na naší modré pohovce, její nohy ovinuté kolem něj, ve tváři čirou slast.

V tu chvíli se rozštěkala Pixie, německý ovčák odvedle, a já postavil hrnek na stůl. Zakymácel se na kraji, myslel jsem si, že to vybalancuje, přinejhorším se trocha čaje vylije. Ale hrnek se převrátil, jako by do něj strčil poltergeist. Než jsem ho stačil chňapnout, spadl na zem, rozbil se na tisíc kousků a postříkal mě horkou tekutinou. A Pixie štěkala dál.

Její páníčkové Ross a Shelley byli zticha, nejspíš ještě v posteli. Probudili mě kolem druhé v noci, hulákali spolu s nahrávkou Eda Sheerana. Když toho konečně nechali, už jsem nezabral, dostavili se mí pravidelní noční hosté, mé komando úzkosti: Ollie, máma, Megan, můj bankovní poradce. Nahrnuli se mi do hlavy a spustili jeden přes druhého, chrlili na mě všechny moje strachy. Teď jsem byl tak unavený, že bych si nejradši vyrval oční bulvy z hlavy.

Utřel jsem čaj, zametl střepy a vyšel z kuchyně. Cestou jsem se zahlédl v zrcadle na chodbě. Pod očima jsem měl černé kruhy, vousy potřebovaly zastřihnout. Nepěstoval jsem si je, prostě jsem se neobtěžoval holit. Bylo mi šestatřicet a ten náklad sraček, co se na mě loni sesypal, mi na kráse nepřidal. Vousy a spánky mi šedivěly, to stříbro tam loni touhle dobou ještě nebylo. Měl jsem oči nespavce a pleť hrubou jako stromovou kůru.

Z Ollieho pokoje se něco ozvalo. Vykřikl? Vyběhl jsem schody a otevřel dveře. „Ollie?“

Seděl na posteli, notebook zavřený vedle sebe. Zíral na něj, jako by dostal elektrický šok.

„Co se děje?“ spustil jsem na něj.

„Nic.“ Slezl z postele a podíval se z okna tam, kde pořád pobíhala Pixie a zkoušela si vyštěkat hlasivky.

„Ollie, jestli se ti něco stalo, musíš mi to říct.“

„Nestalo se nic, jasný? Jenom jsem prohrál bitvu, to je celý.“

Minecraft. Ale nebyl jsem si jistý, jestli nelže.

„Pojď,“ pobídl jsem ho. „Budeme něco dělat.“

„Když myslíš.“

Z mého šťastného, hravého syna se stal puberťák o dva roky dřív.

Vyšel z pokoje a namířil si to ke schodům. Chvilku jsem se zdržel, lákalo mě to otevřít počítač a podívat se. Ale pak na mě Ollie od schodů zavolal a já se rozhodl, že mu musím věřit. Prohrál videohru, to je celé.

Není se čeho bát.

V autě jsem navrhl: „Zahrajeme si na turisty.“

„Do viktoriánskýho města ne, prosím. Nejsem malej.“

Viktoriánské městečko byla nedaleká turistická atrakce, „živé muzeum“, kudy procházeli herci převlečení za dámy a pány z devatenáctého století a koně táhli povozy po ulicích. Ollie to tam míval rád. „Já vím, že nejsi malý. Ale bohužel nejsi dost velký, abys mohl svého starého tatíka vzít na pivo.“

Protočil panenky.

Namířili jsme si to do Ludlowu, malebného tržního města, vzdáleného čtyřicet minut jízdy. Ollie si po cestě připojil iPod ke stereu v autě a přehrál výběr svých oblíbených písní: Drakea, Tinieho Tempaha, jakýsi pochybný song o drogách na Ibize. Už nejmíň rok mě Ollie otravoval, že chce telefon. Argumentoval tím, že ho mají všichni kamarádi. Coby kompromis jsem mu koupil iPod – který svedl všechno co iPhone, až na volání –, ale stejně byl nespokojený. Zjevně i v tomhle jsem s ním jednal jako s malým.

Zvolil jsem vyhlídkovou cestu po klikatých úzkých silničkách. Na pět minut jsem uvízli za traktorem, pak jsme museli zastavit kvůli ovcím na silnici.

„Tady je to tak debilní,“ ulevil si Ollie, zatímco jsme čekali, až se zvířata pohnou.

„Tolik ti chybí Londýn?“

Neodpověděl, jenom hleděl, jak poslední ovce klušou po kamenité půdě a uvolňují nám cestu. Zvedl jsem ruku na pozdrav, minuli jsme farmáře se třemi border koliemi u nohou. Ollie mi ani nemusel odpovídat. Věděl jsem, jak moc se mu stýská po starém domově, kamarádech, po škole, kde nebyl nováček. A taky jsem věděl, jak moc mu chybí máma.

V Ludlowu jsme zaparkovali za tržištěm a vydali se k hradu. Viktoriánské město možná bylo moc dětské, ale Ollie miloval historii, nebo aspoň její temné části: černou smrt a středověké mučení a polévání vřelým olejem. Prostě zábavu.

U hradu jsem nahlas přečetl informační tabulku: „‚Zabijáčtí Mortimerové…‘ Ti byli zapletení do příšerné smrti Eduarda Druhého. Hmm, nevzpomínám si, jak umřel. Ty ano?“

„Narvali mu do zadku žhavý pohrabáč, tati.“

Škubl jsem sebou. „Auvajs. Díky bohu, že už jsme civilizovanější, co?“

Vykročil dál a já si uvědomil, že míří do čajovny.

„To je nuda,“ postěžoval si. „Dáme si dort?“

Povzdechl jsem si. „No tak dobře. Nějaký malý.“

Ale porce byly samozřejmě obrovské. Kašlu na to, pomyslel jsem si. Stejně s tím nic nenadělám.

Nacpali jsme se, pak jsme opustili hrad a vydali se zpátky do města, zkoumali jsme boční uličky. Když jsme se nastěhovali do našeho domku, objevil jsem tam letáky, zřejmě zbylé po předchozích nájemnících, mezi nimi i poukázky na slevu na různé turistické atrakce. Jedna z nich mě tehdy upoutala. Teď jsem si na ni vzpomněl, vyhledal jsem si ji v telefonu a zjistil, že je hned o ulici dál.

„Tady to je,“ ozval jsem se po chvilce. „Muzeum ztracených věcí. Zajímalo by tě to?“

Pokrčil rameny.

„Fajn! Jdeme na to.“

Vešli jsme do starého domku a za pultem našli podřimující ženu. Vypadalo to, že si nás ani nevšimla. Zarámovaný plakát na zdi za ní hlásal, že jde o „jedno z nejbizarnějších britských muzeí“.

Přistoupil jsem k pultu. „Co je to vlastně za muzeum?“ zeptal jsem se a ženská sebou trhla.

Měla voskovou pleť člověka, který moc nechodí ven, ale rychle se vzpamatovala a nadšeně se usmála. „Všechno, co tu máme, lidé odevzdali do kanceláří ztrát a nálezů a nikdo si to nevyzvedl.“

„Vážně? To je tedy něco, viď, Ollie?“

Cosi nesrozumitelně zahučel.

„Jak se sem ty věci dostaly?“

„Kouzlem.“ Žena se zasmála. „Ale vážně, máme smlouvy se spoustou míst – s vlakovými společnostmi, letišti, supermarkety, dalšími turistickými atrakcemi… na co si vzpomenete. Hromada věcí, o které se nikdo nepřihlásí, skončí na aukcích. Nakupujeme to, co nikdo jiný nechce.“

Zaplatil jsem vstupné a s Olliem v patách se vydal po schodech.

Muzeum se rozkládalo ve třech patrech a bylo doslova nacpáno krámy, skříněmi a vitrínami s náhodně sestavenými sbírkami: tupé v barvě srsti ryšavé kočky, kolekce umělých chrupů, složitě vyřezávaná vycházková hůl s rozšklebenou lebkou nahoře. Ke každému exponátu příslušela cedulka popisující, kde a kdy se našel: „Birmingham, březen 2011“; „Falkirk, prosinec 1996“. Měli tam i kolekci vojenských medailí, nalezenou roku 1965 poblíž mysu Beachy Head, známého místa sebevražd.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Prolog

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1