Cara

Hunterová

V temnotě

In the Dark

Copyright © Cara Hunter, 2018

Cover image © Margie Hurwich / Arcangel Images

Cover design © Penguin Random House UK

Translation © Markéta Polochová, 2019

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2019

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-856-7 (PDF)

ISBN 978-80-7577-857-4 (ePUB)

ISBN 978-80-7577-858-1 (MobiPocket)

Burkemu a Heathovi

Ať spolu prožijete spoustu šťastných dní

Prolog

Otevře oči. Všude kolem tma, jako by měla na očích černou pásku, a těžký zatuchlý vzduch, který už dlouho nikdo nedýchal.

Pozvolna se k životu probouzejí i ostatní smysly. Slyší ohlušující ticho, cítí chlad i podivný zápach. Plíseň a ještě něco, co nedokáže zařadit, něco zvířecího a smrdutého. Zahýbe prsty. Pod nohama má drobný štěrk a vlhko. Pomalu se jí vybavuje, jak se sem dostala, proč k tomu došlo.

Jak jenom mohla být tak pitomá.

Potlačí rostoucí vlnu strachu a zkusí se posadit, ale nezvládne to. Nadechne se a zplna hrdla zakřičí, jenže hlas se k ní vrací ozvěnou od okolních stěn. Volá a řve, dokud úplně neochraptí.

Nikdo nepřijde. Protože ji nikdo neslyší.

Znovu zavře oči. Cítí, jak jí po tvářích stékají horké, zuřivé slzy. Cloumá s ní vztek, trýzní ji výčitky. Nedokáže myslet na nic jiného — až do chvíle, kdy v hrůze ucítí, jak jí na holou kůži došlápne první tlapka s ostrými drápy.

Považte, kdosi jednou řekl, že duben je nejkrutější měsíc. Určitě s tím nepřišel žádný detektiv. Krutost se totiž může odehrát kdykoli. Vím to, viděl jsem ji. Zima a tma přece jen trochu otupí hrany. Zato sluneční svit, ptačí cvrlikání a modré nebe dokážou být při téhle práci obzvlášť tvrdé. Snad je to tím kontrastem smrti a naděje.

Tenhle příběh začíná nadějí. Prvního května — a první jarní den. Myslím tím skutečné jaro. Pokud jste v Oxfordu někdy byli, víte, o čem mluvím. Tady dostanete buď všechno, nebo nic. Když prší, získává dlažba nevzhledně pochcaný nádech, zato když je slunečno a univerzitní budovy vypadají jako vytesané z mraků, nenajdete na světě krásnější místo. To vám říkám já — starý cynický policajt.

A při májové slavnosti vám město předvede své nejvýstřednější, nejvzpurnější já. Trocha pohanství, křesťanství i bláznovství a jedno od druhého často těžko rozeznáte. Za úsvitu zpívá na vrcholku kostelní věže chlapecký sbor. U stánků s burgery, provozovaných nonstop celou noc, se tlačí hráči na niněru. Hospody otevírají v šest hodin ráno a polovina studentů má ještě naváto z předchozí noci. Dokonce i decentní obyvatelé severního Oxfordu se hromadně vyhrnou do ulic s kvítím ve vlasech (myslíte si, že kecám, ale kdepak). Loni se oslav účastnilo víc než dvacet pět tisíc lidí. Jeden z nich oblečený jako strom. Už se vám to rýsuje?

Tak nebo tak je to v policejním kalendáři velký den. A ten, komu připadla služba, si tentokrát vytáhl sirku s hlavičkou, ne bez ní. Začíná se sice vražedně brzy, což není nic moc, ale málokdy se něco přihodí a neustále vám někdo nabízí kafe a sendviče se slaninou. Tak to aspoň bylo, když jsem o slavnosti sloužil naposledy. To jsem býval pochůzkář. Dávno předtím, než se ze mě stal detektiv.

Ale letos je to jiné. Letos není vražedný jenom brzký začátek služby.

• • •

Když Mark Sexton konečně dorazí k domu, má dobrou hodinu zpoždění. V tuhle denní dobu by očekával hladký průjezd městem, ale em čtyřicítka byla ucpaná a řada aut se táhla zpátky až k Banbury Road. A jakmile konečně zahne na Frampton Road, cestu mu pro změnu zablokuje stavařské auto. Sexton zakleje, zařadí zpátečku a pneumatiky jeho porsche ostře zapiští. Konečně otevře dveře, vystoupí a jenom těsně mine kaluž zvratků na chodníku. Znechuceně se podívá dolů a zkontroluje si podrážky. Co to s tímhle podělaným městem dneska ráno je? Zamkne vůz, zamíří ke vchodovým dveřím a zašátrá v kapse. Hledá klíče. Aspoň že konečně sundali lešení. Koupě nemovitosti trvala mnohem déle, než čekal, ale snad se to i tak stihne do Vánoc. Pokud budou mít štěstí. Prohrál dražbu domu na vzdálenějším konci Woodstock Road a nakonec musel navýšit nabídku, aby dostal aspoň tenhle, ale až se vyřídí formality, stane se z toho tady zlatý důl. Zbytek obchodu s realitami sice možná stagnuje, ale v tomhle městě se Číňani a Rusové starají o to, aby ceny za domy nikdy neklesaly. Do Londýna slabá hodinka jízdy a jenom o tři ulice dál prestižní soukromá chlapecká škola. Jeho ženě se sice představa poloviny dvojdomu moc nezamlouvala, ale řekl jí: Jenom se na něj podívej — vždyť je obrovský. Pravý viktoriánský dům, čtyři nadzemní podlaží plus sklep, který má v plánu přeměnit v supermoderní vinný sklípek a domácí kino (s čímž se ženě pravda zatím nesvěřil). A ve vedlejším domě bydlí nějaký stařík. Ten zřejmě nebude pařit až do rána. Je sice vidět, že s péčí o zahradu si soused hlavu neláme, ale vždycky můžou postavit treláž. Zahradní architekt říkal něco o špalírových stromcích. Trochu si připlatíte, ale efekt je okamžitý. I když ani ty nevyřeší problém s výhledem. Obrátí se ke zrezivělé cortině posazené na cihlách před domem číslo třicet tři. Hned vedle stojí tři bicykly, řetězem přikurtované ke stromu. A z hromady tlejících palet a černých plastových pytlů přetékají na chodník prázdné plechovky od piva. Ležely tam, už když sem přijel poprvé. To bylo před dvěma týdny. Strčil tomu dědkovi do schránky vzkaz, aby je uklidil. Jasně že to neudělal.

Dveře se otevřou. V nich stojí Tim Knight, projektant, a v ruce drží roli svinutých plánů. Zářivě se usmívá a mává klientovi na pozdrav.

„Rád vás zase vidím, pane Sextone. Určitě budete nadmíru spokojený s tím, jak jsme pokročili.“

„Tak to kruci doufám,“ pronese Sexton s těžkou ironií v hlase. „Dnešní ráno je pěkně na pytel.“

„Začneme nahoře.“

Oba muži stoupají po schodech a holé dřevo jim vrže pod nohama. Nahoře vyřvává na plné pecky nějaká lokální stanice, ve většině místností pracují řemeslníci: v nejvyšším patře dva zedníci, v přilehlé koupelně instalatér, na okenních rámech dělá restaurátor. Někteří se na Sextona podívají, ale on jim nevěnuje ani pohled. V ruce drží tablet, zaznamenává si všechny práce na domě a většinu dělníků zasypává otázkami.

Nakonec dojdou až dozadu do nástavby, kde místo původního cihlového přístavku vznikl rozlehlý prostor s prosklenou kovovou konstrukcí přes celou stěnu. Zahrada se svažuje dolů a přes vysoké stromy lze odtud obdivovat georgiánskou eleganci Crescent Square. Sexton by si přál, aby si mohl dovolit jeden z tamějších domů. Ale co, od chvíle, kdy koupil tenhle, vzrostly ceny na trhu s nemovitostmi o pět procent, takže si nemá nač stěžovat. Dožaduje se, aby s ním architekt prošel plány kuchyně („Ježiši, koukám, že za šedesát táců toho člověk moc nedostane, co? To tam do háje nebude ani posraná myčka?“), potom se otočí a pohledem hledá dveře do sklepa.

Knightovi se v obličeji zračí obavy.

„No, víte, k tomu jsem se právě chtěl dostat. Ve sklepě nastal menší zádrhel.“

Sexton svraští čelo. „Jak to myslíte, zádrhel?“

„Včera mi volal Trevor. Jedná se o společnou dělicí zeď. Než se pustíme do opravy, budeme potřebovat povolení. Jde o to, že jakmile na ní cokoli upravíme, bude to mít vliv i na vedlejší dům.“

Sexton se zamračí. „Proboha, nemůžeme si dovolit, aby se do toho vložili ještě právníci. Tak v čem je sakra problém?“

„Chlapi začali sundávat omítku, aby mohli vyměnit elektrické vedení, ale část cihel byla v dost dezolátním stavu. Kdoví kdy byla paní Pardewová tam dole naposledy.“

„Kráva pitomá,“ zamumlá si pro sebe Sexton a Knight se rozhodne předstírat, že jeho poznámku neslyšel. Na to je tenhle barák příliš lukrativní zakázka.

„Každopádně,“ pokračuje, „mám obavu, že jeden z mladších dělníků včas nepostřehl, s jak zteřelým materiálem má tu čest. Ale nemusíte si s tím dělat starosti. Hned zítra dorazí statik…“

Jenomže Sexton už se dere do sklepa. „Uhněte, podívám se na to sám.“

Oba muži scházejí dolů a nad hlavami jim problikává unavená žárovka. Ve sklepě je cítit plíseň.

„Dávejte pozor, kam šlapete,“ upozorní ho Knight, „některé schody nejsou bezpečné. Tady v té tmě si můžete snadno srazit vaz.“

„Nemáte baterku?“ zeptá se Sexton. Je o několik kroků napřed. „Je tu tma jako v prdeli.“

Knight mu ji podá, Sexton si posvítí a okamžitě pochopí, v čem je problém. Barva zpuchřela a odlupuje se, pod ní jsou vidět zbytky žloutnoucí omítky, většina cihel se drolí a odpadává z nich šedivá plesnivina. Od podlahy až ke stropu se táhne prasklina, do níž by snadno šlo strčit prst a která tu předtím nebyla.

„Kristepane, neříkejte mi, že to bude chtít podepřít celej tenhle zatracenej barák. Jak to mohlo stavebnímu znalci uniknout?“

Knight se tváří omluvně. „Paní Pardewová měla stěnu kompletně obloženou, takže až k ní se nedostal.“

„Ale hlavně: jak to, že kurvafix nikdo nehlídal toho idiota, co mi z tý zasraný zdi vyrval kusy cihel…?“

Pak Sexton zvedne ze země kladívko a začne do jednotlivých cihel dloubat. Architekt postoupí o krok dopředu. „To bych nedělal. Vážně…“

Odpadne jedna cihla, potom druhá a nakonec se jim do prachu k nohám zřítí notný kus zdi. Tentokrát už Sextonovy boty nevyváznou bez pohromy, ale on si toho nevšímá. Stojí tam a s otevřenou pusou zírá na stěnu před sebou.

Zeje v ní díra snad patnáct čísel široká.

A v šeru za ní je vidět něčí tvář.

• • •

Na policejní stanici v St. Aldate si Gareth Quinn, čerstvě povýšený na seržanta, dopřává druhé kafe a třetí toast. Luxusní kravatu má přehozenou přes rameno, aby mu na ni nepadaly drobky. Drahá vázanka mu samozřejmě ladí s neméně nákladným oblekem a vzezřením člověka, který je příliš chytrý na to, aby z něho byl pouhý řadový polda. A že je Quinn elegance sama, to snad ani netřeba zdůrazňovat. Kancelář na ústředí je poloprázdná. Kromě Quinna je tu jenom Chris Gislingham a Verity Everettová. Nikdo jiný zatím nedorazil. Tým teď nedělá na žádném velkém případu a detektiv inspektor Adam Fawley tráví celý den na konferenci. Tím se všem naskytla vzácná možnost pozdějšího začátku pracovního dne, následovaná nadějnou vyhlídkou na spoustu papírovaní a úředničiny.

V jednu chvíli se rozvířený prach pomalounku snáší v paprscích slunce, které sem pronikají žaluziemi, Quinn šustí stránkami novin a místností se line vůně čerstvé kávy. A vtom zazvoní telefon. Je devět sedmnáct.

Quinn se natáhne a zvedne sluchátko.

„Policejní oddělení v St. Aldate.“ A potom: „No do hajzlu. Víte to jistě?“

Gislingham i Everettová vzhlédnou od stolu. V souvislosti s Gislinghamem obvykle padají výrazy jako „silný“ a „robustní“, a to zdaleka nejen proto, že se čím dál víc zakulacuje. Seržantem se — na rozdíl od Quinna — nestal a s ohledem na svůj věk už asi ani nestane. Ale nesuďte ho podle dosažené hodnosti. Každá kriminálka potřebuje člověka, jako je on. Kdybyste se topili, přáli byste si, aby za záchranné lano tahal právě Gislingham. A pokud jde o Everettovou, platí totéž — nesmíte dát na první dojem. Možná vypadá jako pětatřicetiletá slečna Marplová, ale je taky tak houževnatá. Aneb jak vždycky říkává Gislingham: Ev musela být v minulém životě bladhaund.

Quinn ještě pořád telefonuje. „A v tom vedlejším domě nikdo neotvírá? Dobře. Ne — přebíráme to. Vyřiďte strážníkovi, ať tam na nás počká. A zajistěte, aby na místo dorazila aspoň jedna policistka.“

Gislingham už si bere bundu. Quinn položí telefon, vstane od stolu a přitom si naposledy kousne do toastu. „To byla spojovatelka. Volal jim někdo z Frampton Road. Tvrdí, že ve sklepě sousedního domu našli nějakou holku.“

„Ve sklepě?“ zopakuje Everettová udiveně.

„Omylem prokopli spojovací zeď. Vedle v baráku podle všeho žije nějaký starý chlap, ale nemůžou se na něho dozvonit.“

„A do řiti.“

„Jo. To sedí.“

Když zastavují před domem, vidí, že v okolí už se shlukuje dav lidí. Někteří z nich jsou od pohledu dělníci z čísla třicet jedna, vděční za každou pauzu, za kterou je Sexton neseřve. Dál tam nejspíš bude několik sousedů a taky početná skupinka vyžilých flamendrů s květy ve vlasech a plechovkou piva v ruce. K dotvoření poněkud surreální atmosféry přispívá i plastová kráva v životní velikosti stojící u obrubníku. Je zabalená do květinového ubrusu a do rohů má vpletené narcisy. Několik tanečníků morisky začalo s improvizovaným představením přímo na chodníku.

„No potěš,“ poznamená Gislingham, když Quinn vypne motor. „Myslíte, že bychom je mohli sebrat za nedovolené parkování tamhletoho?“

Všichni tři vystoupí z auta, a zatímco přecházejí přes cestu, na druhé straně zastaví dva hlídkové vozy. Jedna žena z davu na Quinna zapíská. Když se na ni otočí, ženská se může potrhat smíchy. Z aut vystoupí tři uniformovaní policisté a připojí se k nim. Jeden z nich nese beranidlo. Přijela s nimi i jedna policistka, Erica Somerová. Gislingham si všimne, jak se po sobě Somerová s Quinnem po očku podívají. Postřehne i pobavení v jejích očích, když uvidí Quinnovy rozpaky. Takže je to pravda, pomyslí si Gislingham. Měl podezření, že spolu něco mají. Zrovna nedávno říkal Janet, že na ně u automatu na kávu narazil už tolikrát, že to prostě nemůže být náhoda. Ne že by se Quinnovi divil — Somerová je kus. Sluší jí to dokonce i v uniformě a pohodlných nízkých botách. Gislingham jenom doufá, že toho od Quinna děvče moc neočekává. Quinn není zrovna ztělesněná věrnost.

„Víme, jak se jmenuje ten starý chlap z čísla třicet tři?“ zeptá se Quinn.

„Jistý William Harper, seržante,“ odpoví Somerová. „Už jsme volali i sanitku pro případ, že by tam dole skutečně byla nějaká dívka.“

„Snad krucinál vím, co jsem viděl.“

Quinn se otočí. Uvidí chlapa v obleku, jaký by si sám koupil, kdyby na to měl. Vypasovaný střih, látka protkaná hedvábnou nití a bordó saténová podšívka dokonale ladící s nachovou košilí a starorůžovou puntíkovanou kravatou. Jako by měl na čele napsáno MANAŽER Z LONDÝNA a pod tím dovětek NASRANÝ AŽ NA PŮDU.

„Poslyšte,“ řekne ten člověk, „jak dlouho to ještě bude trvat? Ve tři mám schůzku s právníkem, a jestli bude na silnici stejná zácpa jako ráno…“

„Promiňte, pane, a vy jste kdo?“

„Mark Sexton. Bydlím tady vedle. Nedávno jsem ten dům koupil.“

„Takže to vy jste nás zavolal?“

„Jo, to jsem byl já. Zrovna jsme se byli s architektem podívat ve sklepě, když část stěny povolila a zřítila se. A tam uvnitř je nějaká holka. Dobře vím, co jsem viděl. A nemám v krvi dvě promile jako ta horda tamhle. Se zeptejte Knighta — taky ji viděl.“

„Dobře,“ odvětí Quinn a kývne na strážníka s beranidlem. „Podíváme se na to. A mohli byste probůh zpacifikovat ty lidi na chodníku? Vždyť to tu krucinál vypadá jako ve scéně z Rituálu.“

Quinn zamíří pryč, ale Sexton za ním zavolá: „Hej, a co moji dělníci? Kdy se budou moct vrátit k práci?“

Quinn se ani nenamáhá otočit, ale když kolem Sextona prochází Gislingham, přátelsky ho poplácá po rameni. „Sorry, kamaráde,“ pronese s neskrývaným pobavením v hlase, „ale tahleta fajnová přestavba bude muset počkat.“

Quinn vystoupá na nejvyšší schod a zabuší na dveře. „Pane Harpere! Policie Thames Valley. Pokud jste uvnitř, otevřete prosím dveře, jinak budeme nuceni je vyrazit.“

Ticho.

„Tak jo,“ řekne Quinn a dá strážníkovi znamení, aby použil beranidlo. „Jdeme dovnitř.“

Dveře jsou bytelnější, než vypadají, zejména s ohledem na ošuntělý zbytek domu, při třetí ráně ale panty konečně povolí. Kdosi v davu čumilů přiopile zajásá, ostatní se tlačí blíž, aby líp viděli.

Quinn s Gislinghamem vstoupí a dveře za sebou zase přivřou.

Uvnitř panuje ticho a klid. Oba dál slyší rolničky tanečníků. Kdesi v nehybném, zatuchlém vzduchu bzučí mouchy. Tenhle dům nikdo neopravoval už desítky let: ze stěn se odchlipují tapety, strop je zvrásněný a posetý hnědými skvrnami, na podlaze leží rozložené noviny.

Quinn pomalu postupuje chodbou dál do domu. Pod nohama mu vržou prkna, papír při došlápnutí šustí. „Je tu někdo? Pane Harpere? Tady policie.“

A potom to uslyší. Zaskuhrání. Někde blízko. Na okamžik zůstane stát, snaží se přijít na to, odkud ten zvuk vychází. Pak vyrazí kupředu a otevře dveře pod schody.

Na záchodě sedí starý muž oblečený jenom v nátělníku. Chomáče rozježených vlasů se mu lepí na hlavu i ramena. Trenýrky má dole u kotníků a penis i varlata mu schlíple visí mezi nohama. Když uvidí Quinna, skrčí se. Dál si něco mumlá a zkostnatělými prsty pevně svírá prkýnko. Je celý špinavý a dole na podlaze se válejí výkaly.

Somerová na ně ode dveří zavolá: „Seržante Quinne? Záchranka je tu, kdybyste je potřebovali.“

„Díky bohu. Pošlete je sem.“

Somerová ustoupí a dovnitř vejdou dva záchranáři v zelených uniformách. Jeden z nich si dřepne před starého muže. „Pane Harpere? Nemusíte se ničeho bát. Jenom se na vás podíváme.“

Quinn kývne na Gislinghama. Jdou dál směrem ke kuchyni.

Když se dveře otevřou, Gislingham překvapením hvízdne. „Někdo by měl zavolat do muzea.“

Starožitný plynový sporák, oranžovohnědé kachličky ze sedmdesátých let, kovový dřez, skládací plastový stůl z padesátek se čtyřmi židlemi, každou jinou. A všude, na každém kousku prostoru, se hromadí špinavé nádobí, prázdné plechovky od piva a nedojedené konzervy poseté mouchami. Všechna okna neprodyšně zabedněná. Boty se jim lepí k linu. Jsou tady prosklené dveře do zimní zahrady se závěsem z korálků a druhé, které musejí vést do sklepa. Jsou zamčené, ale na hřebíku na zdi kousek od nich visí svazek klíčů. Gislingham je sundá a neohrabaně hledá ten, který zapadne do zámku. Podaří se mu to až na třetí pokus. Klíč je zrezivělý, ale přesto se v zámku hladce otočí. Gislingham otevře dveře, rozsvítí a potom ustoupí a nechá Quinna vejít prvního. Pomalu sestupují dolů, krok za krokem, a nad hlavou jim bzučí neonové zářivky.

„Haló? Je tam dole někdo?“

Světlo je slabé, ale stačí to, aby viděli. Sklep je prázdný. Lepenkové krabice, černé plastové pytle, stará stojací lampa a cínová vana plná haraburdí. Jinak nic.

Stojí tam, dívají se jeden na druhého a srdce jim buší tak hlasitě, že skoro nic neslyší, když vtom… „Co to bylo?“ zašeptá Gislingham. „Znělo to jako škrábání. Asi krysy.“

Quinn bezděčně nadskočí a pečlivě si prohlédne podlahu pod nohama. Jestli něco nesnáší, tak tyhle odporné hlodavce.

Gislingham se znovu porozhlédne kolem. Oči pomalu přivykají temnotě. Zalituje, že si z auta nevzal baterku. „Co je to tamhle?“

Prodere se mezi krabicemi. Okamžitě mu dojde, že sklep je mnohem větší, než se jim na první pohled zdálo.

„Quinne — jsou tu ještě jedny dveře. Pomůžeš mi?“

Zabere za kliku, ale dveře se ani nehnou. Nahoře je západka. Konečně se ji Quinnovi podaří odsunout. Jenže ty zatracené dveře se ne a ne otevřít.

„Musejí být zamčené,“ poznamená Quinn. „Máš ještě ty klíče?“

Najít správný klíč je v pološeru daleko těžší, ale nakonec se to podaří. Pak se oba zapřou ramenem do dveří, které povolí a pomalu se otevřou. Ven pronikne závan zatuchlého vzduchu. Oba si musejí přikrýt ústa a nos rukou, aby ten zápach dokázali snést.

Na betonové podlaze u jejich nohou leží mladá žena. Na sobě má džíny roztrhané u kolen a rozedraný propínací svetr, který kdysi nejspíš býval žlutý. Ústa má pootevřená, oči zavřené. V mdlém světle působí její pokožka mrtvolně bledě.

Ale je tu ještě něco, na co je nikdo nepřipravil.

Sedí vedle ní a tahá ji za vlasy.

Malé dítě.

• • •

A kde jsem byl já, když se tohle všechno seběhlo? Rád bych vám tvrdil, že jsem měl na práci něco drsného a působivého, třeba tajnou akci ve spolupráci se speciálními jednotkami nebo protiteroristickým oddělením, ale smutným faktem je, že jsem se účastnil školení ve Warwicku. „Komunální policejní ochrana v jednadvacátém století.“ Inspektoři a vyšší šarže. Máme my to ale štěstí. Umořený powerpointovými prezentacemi a nekřesťansky brzkým začátkem jsem si říkal, že všichni ti pochůzkáři na dnešní slavnosti jsou na tom mnohem líp než já. Ale potom mi zavolali. Vysloužil jsem si káravě zamračený pohled vlezlé organizátorky konference, která nás přece výslovně požádala, abychom si mobilní telefony vypnuli. A když jsem se zvedl a prodíral se ven, připojila i hlasitý povzdech. Nejspíš dostala strach, že už se tam nevrátím.

„Odvezli ji do nemocnice Johna Radcliffa,“ hlásí Quinn. „Je na tom dost zle — očividně nějakou dobu nic nejedla a je silně dehydrovaná. V místnosti ležela ještě jedna lahev vody, ale mám podezření, že většinu dávala malému. Jakmile jí doktoři udělají další vyšetření, budeme vědět víc.“

„A co chlapec?“

„Zatím nepromluvil. Ale probůh, vždyť jsou mu sotva dva roky, určitě ne víc, tak co by nám asi pověděl? Chudák malá, nedovolil mně ani Gisovi, abychom se k němu přiblížili, takže s ním do nemocnice jela Somerová. Harpera jsme zatkli přímo na místě, ale když jsme se ho pokusili vyvést z domu, začal kopat a byl agresivní. Tipoval bych to na alzheimera.“

„Poslyš, asi to ani nemusím zdůrazňovat, ale přesto: jestli je Harper nemocný, musíme postupovat obzvlášť obezřetně. Žádné přehmaty.“

„Já vím. Postarali jsme se o to. Zavolal jsem sociálku. Nejenom kvůli němu. Pomoc bude potřebovat i ten prcek.“

Oba se odmlčíme. Mám podezření, že myslíme na totéž.

Je možné, že máme co do činění s dítětem, které nic jiného nepoznalo. Které se narodilo tam dole. V temnotě.

„Tak dobře,“ promluvím nakonec. „Hned vyrazím. V poledne jsem tam.“

• • •

BBC Midlands Today

Pondělí 1. května 2017 | Naposledy aktualizováno v 11:21

Mimořádná zpráva: Ve sklepě v severním Oxfordu nalezena mladá žena a batole

Množí se zprávy o nalezení mladé ženy a malého dítěte, pravděpodobně jejího syna, ve sklepě domu na Frampton Road v severním Oxfordu. V sousedním domě probíhají stavební úpravy, které dnes ráno vedly k objevení dívky zamčené v suterénu druhé poloviny dvojdomu. Jméno mladé ženy není známo a policie Thames Valley zatím k případu nevydala oficiální prohlášení.

Zprávu budeme průběžně aktualizovat.

• • •

Je jedenáct dvacet sedm. Gislingham je na ústředí v Kidlingtonu a na záběrech z místnosti pro svědky sleduje Harpera. Ten má na sobě kalhoty a košili a dřepí shrbený na pohovce. Vedle něho sedí na židli sociální pracovník a soustředěně k němu promlouvá. V místnosti je s nimi i psycholožka a všechno zpovzdálí sleduje. Harper působí neklidně — neustále se ošívá, podupává nohama —, a přesto je ze záběrů i bez zapnutého zvuku patrné, že vnímá a je schopný reagovat. Aspoň pro tuhle chvíli. Podrážděně sleduje sociálního pracovníka a na všechno, co mu muž říká, reaguje odmítavým máchnutím špatně pohyblivé, vrásčité ruky.

Dveře se otevřou. Gislingham se otočí a uvidí Quinna. Ten k němu dojde, hodí na stůl složku a nakloní se nad něho. „Everettová jela rovnou do nemocnice. Jakmile to lékaři povolí, vyslechne to děvče. Eri…“ Quinn zrudne. „Strážník Somerová se vrátila na Frampton Road a koordinuje obchůzku dům od domu. Challow s forenzním týmem už je tam taky.“

Quinn si něco poznamená. Pak si zastrčí tužku za ucho. Síla zvyku. Kývne směrem k obrazovce. „Máme něco?“

Gislingham zakroutí hlavou. „Sociální pracovník je tam s ním už půl hodiny. Jmenuje se Ross. Derek Ross. Určitě už jsem ho někde viděl. Víme, kdy se vrátí Fawley?“

Quinn se podívá na hodinky. „Kolem poledne. Říkal, že pokud s tím bude souhlasit doktorka i sociální pracovník, máme začít bez něj. Právnička už je na cestě. Ross si kryje záda. Není divu.“

„Jistota je jistota,“ pronese Gislingham posměšně. „Vědí jistě, že Harper s výslechem souhlasí?“

„Zjevně mívá světlé chvilky. Tehdy se ho můžeme ptát. Jakmile se ale začne ztrácet, musíme toho hned nechat.“

Gislingham dál upřeně hledí na obrazovku. Muži visí z brady tenká slina. Má ji tam dobrých deset minut. Přesto si ji neotřel. „Myslíš si, že to udělal? Že je vůbec něčeho takového schopný?“

Quinn se tváří zachmuřeně. „Jestli se ten prcek vážně narodil tam dole, tak ano. Nepochybně. Já vím, Harper vypadá jako neškodný ubožák, ale před dvěma lety to mohl být úplně jiný člověk. A ten spáchal náš zločin — ne tenhle utrápený stařík, kterého máme před sebou.“

Přestože je v místnosti dusno k zalknutí, Gislingham se zachvěje. Quinn se po něm podívá. „Copak? Jako bys viděl ducha.“

„Jenom si říkám, že se do takového stavu nemohl dostat přes noc, ne? Muselo to trvat měsíce, možná roky. A ona o ničem z toho nevěděla. Neměla tušení, že už mu to nemyslí. Chápeš, seděla zamčená tam dole jako v pasti. Mimo veškeré dění. Vsadil bych se, že na ni zapomínal. Vypadávalo mu, že tam je. Začalo jí docházet jídlo, pak i voda — má tam děcko, na které musí myslet —, a i když řve jako na lesy, dědek ji neslyší…“

Quinn zakroutí hlavou. „Kristepane. Přišli jsme právě včas.“

Na obrazovce je vidět, jak se Derek Ross zvedá ze židle a mizí ze záběru. O chvíli později se otevřou dveře a on vchází dovnitř.

Gislingham vstane. „Takže vy jste jeho sociální pracovník?“

Ross přikývne. „Už pár let.“

„A o jeho demenci jste věděl?“

„Diagnózu formálně stanovili před několika měsíci, ale delší dobu jsem měl podezření, že se k něčemu podobnému schyluje. Jenomže víte stejně dobře jako já, jak nepředvídatelná nemoc to je — projevy přicházejí nečekaně a ve vlnách. Poslední dobou se mi zdálo, že se jeho stav zhoršuje. Několikrát upadl a přibližně před rokem se popálil o plamen sporáku.“

„A taky pije, ne? Slušně to z něho táhne.“

Ross se zhluboka nadechne. „To ano. Ačkoli problém to začal být teprve nedávno Ale nevěřím, že by udělal něco takového… tak strašného…“

Quinna ale nepřesvědčil. „Nikdo z nás neví, čeho jsme schopní.“

„Ale ve stavu, v jakém je…“

„Podívejte se,“ přeruší ho Quinn ostře. „Doktorka tvrdí, že ho můžeme vyslechnout. A ona to musí vědět ze všech nejlíp. Případné obvinění je druhá věc. Až to bude na pořadu dne, bude k tomu mít co říct hlavně královská prokuratura. Ten chlap držel ve sklepě pod zámkem mladou holku s děckem a my musíme zjistit, jak se tam dostaly! To snad chápete, ne, pane Rossi?“

Ross zaváhá. Potom přikývne. „Můžu být u toho? Zná mě, mohlo by to pomoct. Někdy je to s ním trochu… náročné. Však uvidíte sami.“

„V pořádku,“ odvětí Quinn a sebere si podklady.

Všichni tři zamíří ke dveřím, ale najednou se Ross zastaví a položí Quinnovi ruku na rameno. „Budete s ním zacházet mírně, viďte?“

Quinn se na něho podívá a tázavě zvedne obočí. „Myslíte tak jako on s tím děvčetem?“

• • •

Výslech Isabel Fieldingové, vedený na Frampton Road 17 v Oxfordu

1. května 2017, 11:15

Výslech vede strážmistr Erica Somerová

ES: Jak dlouho už tady bydlíte, paní Fieldingová?

IF: Teprve pár let. Je to univerzitní dům. Manžel přednáší na Wadhamu.

ES: Takže znáte pana Harpera? Toho muže z čísla třicet tři?

IF: Jenom zběžně. Krátce poté, co jsme se sem nastěhovali, k nám přišel. Zjevně měl vypito. Ptal se nás, jestli jsme neviděli plachtu z jeho auta. Podle všeho se mu ztratila. Vzhledem k tomu, že má auto nepojízdné, to bylo dost divné. Ale tenkrát jsme si jenom pomysleli, že je trochu svérázný. Takových je. Hlavně tady, však víte, jak to myslím. Jeden podivín vedle druhého. Někteří jsou bývalí akademici, žijí tady celou věčnost. Spousta z nich si pořídila kočku, usedla za pec a poslala svět k čertu. Prostě se dostali do věku, kdy je jim všechno putna.

ES: Tak jako pan Harper? Taky mu bylo všechno jedno?

IF: Pořád se potloukal kolem. Něco si pro sebe mumlal. A nosil dost divné oblečení. Třeba palčáky v červenci. A tak. Ale jinak je v podstatě neškodný.

[odmlka]

Promiňte, tak jsem to nemyslela… totiž…

ES: To je v pořádku, paní Fieldingová. Já vím, jak jste to myslela.

• • •

„Pane Harpere, jmenuju se detektiv seržant Gareth Quinn a tady můj kolega je detektiv konstábl Chris Gislingham. Dereka Rosse už znáte a tahle dáma je tu jako vaše právnička.“

Žena na vzdálenějším konci stolu krátce vzhlédne, ale Harper nereaguje. Zdá se, že její přítomnost vůbec nezaregistroval.

„Takže, pane Harpere, dnes v deset hodin patnáct minut jste byl zadržen pro podezření z únosu a věznění cizí osoby. Kolegové vás upozornili, že vše, co řeknete, může být použito proti vám, a vysvětlili vám vaše práva. Potvrdil jste, že rozumíte. Nyní vás formálně vyslechneme a tento výslech bude nahráván.“

„To znamená, Bille, že si všechno, co řeknete, natočí na kameru,“ dodá Ross. „Rozumíte tomu?“

Muž přimhouří oči. „Jistěže tomu rozumím. Nejsem přece idiot. A říkej mi pane doktore, chlapče.“

Quinn se na Rosse tázavě podívá, ten přikývne. „Doktor Harper přednášel do roku devadesát osm na Birminghamské univerzitě. Sociologii.“

Gislingham si všimne, že Quinn znovu lehce zrudl. Potřetí za jedno dopoledne. To musí být rekord.

Quinn otevře složku. „Pokud se nepletu, na své současné adrese žijete od sedmdesátého šestého roku, je to tak? Přestože jste pracoval v Birminghamu?“

Harper ho počastuje pohledem, jako by Quinn byl úplně natvrdlý. „Birmingham je prdel světa.“

„Přestěhoval jste se sem v roce sedmdesát šest?“

„Ale houby. Jedenáctého prosince sedmdesát pět,“ odpoví Harper. „Moje žena měla ten den narozeniny.“

„První manželka pana doktora zemřela v devadesátém devátém,“ doplní Ross překotně. „Znovu se oženil v roce 2001, jeho druhá žena bohužel o devět let později zahynula při automobilové nehodě.“

„Kráva blbá,“ pronese Harper hlasitě. „Ožralá byla. Ožralá jako doga.“

Ross se po očku podívá na právničku a tváří se rozpačitě. „Koroner při pitvě zjistil, že v době nehody měla paní Harperová v krvi alkohol.“

„Má doktor Harper děti?“

Harper natáhne ruku a bouchne do stolu těsně před Quinnem. „Mluv se mnou, chlapče. Se mnou! A ne s tímhle idiotem.“

Quinn se obrátí přímo k němu. „Tak máte děti?“

Harper se zašklebí. „Annie. Kráva tlustá.“

Quinn vezme do ruky pero. „Vaše dcera se jmenuje Annie?“

„Ne,“ vloží se do toho zase Ross. „Bill začíná být zmatený. Annie byla jeho sousedka z čísla čtyřicet osm. Očividně to byla moc milá dáma. Stavovala se u něj, aby se ujistila, že je Bill v pořádku a nic nepotřebuje, ale v roce 2014 se přestěhovala do Kanady, aby byla blíž synovi.“

„Chce skalpovat. Kráva pitomá. Říkal jsem jí, že žádnou z těch věcí doma nestrpím.“

Quinn se znovu podívá na Rosse.

„Annie si chtěla skypovat, ale Bill odmítá používat počítač, takže z toho nic nebylo.“

„Žádní příbuzní?“

Rossův výraz zůstává neměnný. „Nikdo, o kom bych věděl.“

• • •

„Určitě měl syna — kdybych si jen dokázala vzpomenout, jak se jmenoval.“

Somerová stojí na prahu čísla sedm už patnáct minut. Teď lituje, že odmítla pozvání na čaj, ale kdyby řekla ano, nejspíš by tu strávila celý den — paní Gibsonová mluví tak rychle, že se snad ani nestačí nadechnout.

„Říkáte syna?“ podiví se Somerová a zalistuje v poznámkách. „Nikdo jiný se o něm nezmínil.“

„To mě nepřekvapuje. Místní se jenom neradi do něčeho míchají. Když jsem vyrůstala, bylo to jiné. Víte, tenkrát se o sebe lidi navzájem starali. Všichni v okolí se znali. Zato já nemám ani ponětí, co je polovina z těch mladých zbohatlíků zač.“

„Ale jste si jistá, že má pan Harper syna?“

„John — to je ono! Já věděla, že si nakonec vzpomenu. Nějaký čas jsem ho tu neviděla. Chlapík něco přes padesát. Prošedivělé vlasy.“

Somerová si to poznamená. „Nevybavíte si, kdy jste ho viděla naposledy?“

Vzadu na chodbě se ozve nějaký hluk, paní Gibsonová se obrátí, sykne „kšá“ a pak za sebou přivře dveře. „Omlouvám se, drahoušku. Kočka zatracená, když ji nechám, pokaždé se snaží dostat ven předem. Přitom má v zadních dveřích malá dvířka. Ale znáte kočky. Neustále dělají to, co nemají, a siamské, ty jsou snad ještě horší než…“

„Co ten syn pana Harpera, paní Gibsonová?“

„Ach ano, jistě, když se na to ptáte, řekla bych, že už to bude několik let, co jsem ho tu viděla naposledy.“

„A mívá pan Harper nějaké návštěvy, o kterých víte?“

Paní Gibsonová se zašklebí. „No jo, chodí za ním ten jeho sociální pracovník. Totální budižkničemu, to vám teda řeknu.“

• • •

Quinn se zhluboka nadechne. Harper se na něho podívá. „Co máš na srdci, chlapče? Tak už to vyklop, pro Kristovy rány. Neseď tam jako pecka a netvař se, že se ti zrovna nedaří vysrat.“

Teď už je v rozpacích i právnička.

„Pane doktore, víte, proč k vám domů dnes ráno přišla policie?“

Harper se opře. „Nemám kurva zdání. To určitě ten debil odvedle, stěžoval si na bordel u popelnic, co? Kretén.“

„Skutečně nás zavolal pan Sexton, ale o popelnice nešlo. Ráno sešel dolů do sklepa svého domu a propadla se část spojovací zdi.“

Harper se podívá z Quinna na Gislinghama a zase zpátky. „A co jako? Kretén.“

Quinn s Gislinghamem si vymění rychlý pohled. Oba už seděli u celé řady výslechů a vědí, že přišla ta chvíle. Téměř žádný pachatel — dokonce ani ti nejlepší, nejzručnější lháři — nedokáže ovládnout řeč těla natolik, aby se neprozradil. Může to být záblesk v očích, náhlé cuknutí ruky, skoro vždycky se něco objeví. Ale teď nic. Harper je úplně bez výrazu — žádná ostražitost, napjaté očekávání ani snaha zapírat. Prostě nic.

„Vždyť já kurva nemám televizi.“

Quinn na něho nechápavě zírá. „Co prosím?“

Harper si poposedne blíž. „Pitomče. Říkám, že nemám televizi, kurva.“

Ross se na Quinna nervózně obrátí. „Podle mě se vám pan doktor snaží vysvětlit, že nemusí platit poplatky za televizi, když žádnou nemá. Myslí si, že proto je tady.“

Harper se otočí k Rossovi. „Neříkej mi, co si sakra myslím, kreténe pitomá. Dyť ty vůbec nevíš, která bije.“

„Pane doktore,“ vloží se do toho Gislingham. „Ve vašem sklepě se našla mladá žena. Kvůli tomu jste tady. S nějakými poplatky za televizi to nemá nic společného.“

Harper se nakloní dopředu a namíří Gislinghamovi prstem do tváře. „Vždyť kurva říkám, že nemám televizi!“

Quinn si všimne poplašeného výrazu v Rossově obličeji. Začíná se jim to vymykat z rukou. „Pane doktore,“ řekne. „U vás ve sklepě byla nalezena mladá žena. Co tam dělala?“

Harper se znovu opře. Dívá se z jednoho detektiva na druhého. Poprvé se zatváří prohnaně. Gislingham otevře složku a vytáhne fotografii té dívky, kterou stačil pořídit. Otočí ji čelem k Harperovi. „To je ona. Jak se jmenuje?“

Harper na něho chlípně zamrká. „Annie. Kráva tlustá.“

Ross vrtí hlavou. „Tohle není Annie, Bille. Ale to vy přece víte.“

Harper se na snímek nedívá.

„Pane doktore,“ naléhá Gislingham. „Potřebujeme, abyste se podíval na její fotografii.“

„Priscilla,“ řekne Harper. Po bradě mu stéká slina. „To byla odjakživa fešanda. Kráva prohnaná. Poletovala po domě s kozama ven.“

Ross se tváří zoufale. „Není to ani Priscilla. Dobře víte, že ne.“

Harper natáhne ruku, a aniž spustí oči z Gislinghamovy tváře, ožene se a shodí fotku ze stolu. Spolu s ní odlétne i Gislinghamův mobil, narazí na stěnu, rozpadne se na několik kousků a přistane na podlaze.

„Proč jste to krucinál udělal?“ zakřičí Gislingham a vyskočí ze židle.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Prolog

Považte, kdosi jednou řekl…

BBC Midlands Today / Mimořádná zpráva: Ve sklepě v severním Oxfordu nalezena mladá žena a batole

Výslech Isabel Fieldingové

Ukázky z dalších dílů série Případy inspektora Fawleyho

Cara Hunterová: Někdo blízký

Cara Hunterová: Není úniku