Amy Engel

Copyright © 2017 by Amy Engel

This translation published by arrangement with Crown, an imprint of the Crown Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

Translation © Bára Nováková, 2019

Original English title: THE ROANOKE GIRLS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

Všechny postavy i události v knize jsou smyšlené. Jakákoliv podobnost s živými či mrtvými osobami je čistě náhodná.

ISBN 978-80-7593-101-6 (ePub)

ISBN 978-80-7593-102-3 (mobil)

Brianovi, on bude vědět

Pohleďte na tu spleť trnů!

VLADIMIR NABOKOV

Prolog

Poprvé jsem spatřila Roanoke ve snu. Nevěděla jsem o něm mnoho, pouze to, že se nachází v Kansasu, na místě, kde jsem nikdy předtím nebyla. Matka o Roanoke mluvila pouze tehdy, když vypila hodně vína, dech jí zesládl a slova stékala z úst pomalu jako hustý sirup. Tímto způsobem se ocitlo v mém podvědomí. V tom snu bylo vysoké a majestátní, stojící uprostřed hustých zelených lesů. Fasáda z červených cihel přerušovaná černými okenicemi, rámy oken bílé, pod okny jemně tepané kovové balkónky. Na balkóncích visely girlandy a po zdech se pnuly růže. Holčičí sen o zámku pro princezny.

Když jsem se vzbudila, okamžitě jsem začala sen líčit matce. Mluvila jsem, proud slov se řinul ven, ústa jsem měla plná cornflaků a mléka. Zastavila mě ve chvíli, kdy jsem vyslovila „Roanoke“. „To nemohlo být ONO,“ řekla chladným hlasem. Seděla na širokém parapetu, nohy pokrčené pod bavlněnou noční košilí, cigaretový kouř se kolem ní vinul jako závoj. Matčiny roztřepené nehty na nohou se zaryly do dřevěného okenního rámu.

„Ani mě to nenecháš dopovědět,“ hlesla jsem.

„Vzbudila jsi se s křikem?“

Trochu mléka mi steklo z úst až na bradu. „Co?“

Otočila se a hleděla na mě, měla bledou kůži a červené oči. Rysy ve tváři náhle ostré tak, že byste se o ně pořezali. „Ten sen. Byla to noční můra?“

Zakroutila jsem hlavou, zmatená a trochu vyděšená. „Ne.“

Pohlédla zpátky do okna. „Pak to nemohlo být ONO.“

TEHDY

Podruhé jsem spatřila Roanoke měsíc po matčině sebevraždě. Oběsila se na klice od dveří do ložnice, když jsem byla ve škole. Vytvořila smyčku z cípu županu a prosebně poklekla. Její smrt odhalila trochu obětavosti a účelnosti, které jsem v jejím životě nikdy předtím nezaznamenala. Vedle ní ležel vzkaz načmáraný na útržku nedělních Timesů. Snažila jsem se počkat. Omlouvám se.

Policejní vyšetřovatel se mě zeptal, zda vím, co tím myslela, ale neměla jsem tušení. Počkat na co? Jako kdyby to pro ni měla být náramná zábava, odejít navždy.

Několik prvních dnů po matčině smrti jsem strávila s transvestitou, který žil ve vedlejším bytě. Matka nikdy neměla žádné skutečné přátele a, upřímně, já také ne. Nikdo se ke mně nehrnul, aby mě objal nebo mi kondoloval. Když si vzpomenu na všechny, kteří mě kdy měli na starost, tak Carl nebyl rozhodně špatný. Půjčoval mi svůj make-up. Byl hodný. A stejně jako mou matku ho příliš neobtěžovaly zásady „správné výchovy“. Ale i kdyby mě chtěl Carl tisíckrát vychovávat, stát by mu to nikdy nedovolil.

Sociální pracovnice, které jsem byla přidělena, se jmenovala Karen. Žena s nadváhou, vášní pro trička z koncertů a chipsy s příchutí cibule a smetany. „Nechápu, proč bych si nemohla najít práci,“ řekla jsem jí. „Být svým pánem.“

Napchala si plnou hrst lupínků do úst, mastné prsty otřela do obličeje Axla Rosea na triku. „Není ti ani šestnáct.“

„Pomalu je,“ připomněla jsem jí. „Za tři týdny.“

„I kdyby za tři minuty. Musí ti být osmnáct.“

„Ale já nechci–“

Karen mě přerušila výmluvně pozvednutou paží. „Našla jsem rodinu, která tě chce.“

„Jaká rodina?“ Pochopitelně jsem věděla, že matka pochází z Kansasu. Že vyrostla v domě, který se jmenoval jako člověk, jako žijící bytost. Ale nikdy jsem nepotkala nikoho z její rodiny. Nikdy nepřijeli na návštěvu, nikdy nezatelefonovali, nikdy nenapsali. Předpokládala bych, že byli mrtví, anebo si spíš přáli, abychom byly mrtvé my.

Karen pohlédla do dokumentů na stole. „Rodiče tvé matky. Yates a Lillian Roanokeovi. Žijí kousek za Osage Flats, v Kansasu.“ Pleskla dlaní do stolu, až jsem nadskočila. „Říkám ti, že dnes je tvůj šťastný den.“ Znovu zvedla paži a vztyčila palec. „Za prvé, jsou bohatí.“ Ukazováček jde nahoru. „Za druhé, už vychovávají tvou sestřenici.“ Kareniny oči sklouzly zpátky k dokumentům. „Jmenuje se Allegra. Zhruba o půl roku mladší než ty. Mají ji od narození, pokud tomu dobře rozumím. A za třetí tě chtějí. Nejsou jen ochotní se tě ujmout. Chtějí tě mít u sebe.“ Mávla kouskem papíru mým směrem. „Dokonce ti koupili jízdenku. Odjíždíš zítra.“

Na té jízdě autobusem bylo zvláštní, že čím více jsem se vzdalovala od New Yorku, jediného místa, kde jsem kdy žila, jediného místa, kde jsem kdy vůbec byla, tím více jsem cítila, že se vracím domů.

Když velká města předala vládu otevřenému prostoru, rovné krajině a nekonečnému horizontu, cosi se ve mně otevřelo. Bylo to zvláštní, ale nebyla jsem nervózní ani vyděšená. Život s mou matkou mi dal mnoho lekcí v nevypočitatelnosti. Svým vlastním, poněkud netradičním způsobem mě na tento okamžik připravovala po celý můj život.

Na zastávce autobusu ve Wichitě se ke mně přišoural starý muž. Seděla jsem na kufru od Louise Vuittona, na jedné z těch mála věcí, kterou matka vlastnila, než jsem se narodila.

„Lane Roanokeová?“ řekl a chrchlal u toho, jako kdyby chtěl každou chvíli k mým nohám odplivnout něco nechutného.

„Jo.“

„Jsem Charlie. Makám pro tvýho dědu. Mám tě přivízt.“ Zvedla jsem se a on mezitím popadl kufr i baťoh s energií mnohem mladšího člověka. „Tak pojď.“

Následovala jsem ho k východu z haly do sluneční záře oslepující tak, až jsem si pomyslela, že mi oči vypálí ven z důlků. Nebyly tu žádné vysoké budovy, které by slunci bránily, žádné davy lidí, které by ten žár zakryly. I horko bylo jiné, vlhké a ulpívající, pokrývalo mi plíce drobnými krůpějemi.

Charlie hodil má zavazadla na záď rezavého pickupu, původně zářivá červená se nyní nevýrazně leskla jako stará skvrna od krve.

„Tak naskoč,“ řekl, ukazuje ke dveřím spolujezdce.

V kabině bylo i přes otevřená okna takové horko, jak jsem se obávala. Musela jsem se držet, abych nevystrčila hlavu ven jako pes. „Jak je to daleko?“ zeptala jsem se. „Do Roanoke.“

„Pár hodin.“ Zachrchlal znovu a tentokrát si skutečně odplivl.

Wichita se ve srovnání s místem, kde jsem žila předtím, zdála být liduprázdná, ale jak ubíhaly kilometry, krajina byla čím dál tím opuštěnější. Jeli jsme dlouhé minuty, aniž bychom potkali jiné auto, pouze pole navazující na další pole. Charlie mi prstem ukazoval, co míjíme – kukuřice, pšenice, sója. Občas jsem zahlédla kdesi v dálce kombajn sklízející úrodu či hejno supů nad hlavou. Nikdy bych netušila, že svět může být tak tiché místo. Charlie nebyl výřečný, což mi ani trochu nevadilo. Promluvil pak ještě jednou, když jsme odbočili z dvouproudé venkovské silnice na štěrkovou příjezdovou cestu. V tu chvíli jsme zrovna podjížděli tepanou bránu s velkým zdobeným R uprostřed. „Mrzí mě to s tvou mámou. Pamatuju si ten den, kdy se narodila.“

„Jo, díky,“ odvětila jsem. Náhle jsem měla pocit, že můj život s matkou byl v jiném čase, v čase, kdy jsem byla natolik šťastná, že na něj nelze nikdy zapomenout. Naklonila jsem se dopředu, ruce pevně svíraly poničenou kůži sedadla, lačnící po prvním pohledu na Roanoke. Navzdory mému snu nebyl v dohledu ani jeden strom. Namísto toho všude kolem jen lány vlnící se pšenice rozeseté všemi směry. A náhle tu bylo… Roanoke. Naprosto nic neodpovídalo mým představám. Nic, co bych si kdy dokázala vykreslit v mysli, i kdybych se opravdu snažila sebevíc. Rozesmála jsem se. Napůl potěšeně, napůl vyděšeně.

„To je ono?“

Charlie vyloudil nespecifický zvuk a zaparkoval. Roanoke bylo zjevně postaveno jako cosi, co mělo připomínat tradiční farmářský dům – bílé obložení, kolem dokola veranda, špičaté vikýře. Ale kdosi přidal spoustu neuvěřitelných vylepšení a přístaveb – zděnou věž na jedné straně, zezadu něco, co vypadalo jako kompletně nový kamenný dům, vcelku nedávno zrenovované bílé dřevěné obložení kolem původního stavby, ovšem mnohem vyšší a masivnější, prosklená veranda z pravé strany. Vypadalo to jako slepenec budov, poskládaný dohromady bez ladu a skladu, bez citu pro estetiku či pohodlí. Roanoke působilo na první pohled děsivě, a zároveň mě neuvěřitelně fascinovalo.

Vystoupila jsem z auta, zatímco mi oči stále skákaly z jedné části té stavby na druhou, pokoušela jsem se najít smysl v použitých materiálech a podivných úhlech. Celé stavení musel vybudovat kdosi bez zdravého rozumu či někdo, komu byl výsledný efekt úplně u zadku.

Když jsem se znovu podívala na přední verandu, zahlédla jsem dívku zdánlivě balancující na špičkách prstů, až se zdálo, že se chystá vzlétnout na pozdrav.

„Ahoj!“ volala a divoce mávala oběma rukama. Vlasy měla spletené do dvou dlouhých copů, na koncích stažených modrobíle kostkovanou stuhou. Byla oblečená do ustřižených džínů, nátělníku a celému outfitu kralovaly vysoké boty na jehlovém podpatku poseté červenými třpytkami. „Vítej v Zemi Oz!“ hulákala, ruce doširoka roztažené.

Zírala jsem na ni, neschopna slova, než jí paže zvolna klesly podél těla. „Ježiš, kurník.“ Lehce si povzdechla a skopla boty z nohou. Proletěly vzduchem, až prudce přistály na trávníku vedle mého kufru.

„Dělala jsem si srandu. Byl to jen vtip.“

Seběhla z verandy po schodech dolů až dolů ke mně. Její oči si nejdřív přeměřily mou tvář, pak se zastavily za čímsi za mnou. Mávla rukou, jako by odháněla dotěrný hmyz. „Přestaň číhat. Padej, starej kozle.“

Okamžitě jsem pochopila, že mluví na Charlieho, ne na mě. Sledovala jsem, jak si ji předtím, než odešel, dlouze a pátravě měřil pohledem. „Je nechutný,“ řekla dívka, ohrnula nos a přesunula pozornost zpátky na mě. Naklonila hlavu a upřeně se na mě zahleděla.

„Tak to bychom měly,“ řekla nakonec. „Jsi hezčí než já.“ Z jejího tónu jsem vycítila, že tohle je vzácná výjimka, kdy někoho chválí.

„No, to si nemyslím...“

„Ne, opravdu jsi. To nepopřeš.“

Upřímně, mnoho rozdílů mezi námi jsem neviděla. Měla stejně tmavé vlasy a slunce na její kůži vykreslilo měděný odstín, stejný jako na té mé. Měly jsme obě dlouhé, svalnaté nohy, stejně vysokou, štíhlou postavu s velkými ňadry. Nicméně tato dívka, která byla pravděpodobně má sestřenka Allegra, odhalovala ve svém nakrátko střiženém tílku mnohem víc než já ve svém zcela obyčejném bílém tričku.

Allegra ukázala na jedno z mých očí, její rudě nalakovaný nehet se zastavil těsně před rohovkou. „Máš oči po Roanokeových, potvoro jedna,“ prohlásila s úsměvem. Zdědila jsem stejnou barvu duhovek, jakou měla má máma, s kousíčky bledě zelených paprsků kolem panenek. Allegřina kukadla byla čistě modrá, stejně jako bezmračné nebe nad námi.

„Allegra,“ představila se, položila mi ruku kolem ramen a vlekla mě dovnitř domu.

„Lane,“ odpověděla jsem a nechala se vést.

Allegra se zasmála, vysoce a jasně. „Tak jo.“

„A co můj kufr?“

„Charlie ho přinese.“

Když jsme vešly do dveří, Allegra spustila paži z mého ramene a místo toho mě chytla za ruku. „Jsem tak ráda, že jsi tady. Věděla jsem, že by se tvoje máma nikdy nevrátila zpátky, ale občas jsem ležela v posteli a modlila se, abys přijela domů alespoň ty.“ Stiskla mi ruku, drtila kůstky k sobě.

„Ne, že bych chtěla, aby se tvoje máma zabila, ale… Jsem fakt šťastná, že mé modlitby zafungovaly.“

Nedokázala jsem ani zformulovat odpověď, zatímco mne táhla tmavou halou dovnitř do domu. Vlastně jsem nebyla překvapená tím, co řekla, a ani tím, jakou překypuje nezměrnou energií. Mnozí lidé by však byli zaskočeni obojím. Připomínala mi matku, měla stejně živelný charakter. Jako by kráčela po laně mezi světlem a tmou, radostí a smutkem, a jediné, co jsem mohla dělat, bylo stát pod ní, paže rozpřažené, a doufat, že ji zachytím. Takto probíhal život s mou mámou, když jsem byla mladší. V posledních letech jsem však byla schopná jenom natáhnout záchrannou síť a sledovat její pád.

Allegra mi cestou ukazovala jednotlivé pokoje, které jsme míjely: salon, obývací pokoj, sváteční obývací pokoj, knihovna, jídelna, hudební pokoj, pracovna, sluneční lázně, támhle je prosklená veranda, nahoře jsou ložnice a veranda na spaní, nicméně procházela domem tak rychle, že jsem sotva mohla do jednotlivých prostor nahlédnout. Některé pokoje byly zaplavené světlem, jiné temné tak, že bych přísahala, že v nich byla noc. Schody se kroutily v podivných úhlech nahoru a dolů, a jen bůh věděl, kam vlastně vedly. Teplota se měnila pokoj od pokoje, chladné kapsy klimatizované atmosféry narážely do zdí plných horkého vzduchu, stejně jako v Charlieho autě.

„Kde jsou…“ Na chvilku jsem se zamyslela, abych větu lépe zformulovala. „Naši prarodiče?“

„Babi je někde tady,“ odpověděla Allegra. „Děda bude pravděpodobně na poli.“ Vedla mě kolem křivé zárubně a podlaha pod našimi kroky lehce vrzala. „Tohle je kuchyň.“ Místnost byla opět mišmaš všeho možného, stejně jako zbytek domu. Kompletně nové nerezové prvky se mísily s prastarou dřevěnou podlahou. Osvětlení bylo moderní, ale kachlíčky letité, popraskané a držely na stěně jen silou vůle. Zdálo se, že někdo ztratil o celkový výsledek zájem už v průběhu rekonstrukce. Nejútulněji v kuchyni působil přístavek s prosklenou stěnou ve vzdáleném rohu. U stěny stál dlouhý jednoduchý stůl obklopený polstrovanou lavicí z jedné strany, židlemi z druhé. Postarší žena stála u pracovní desky a krájela zeleninu. Nejprve jsem si myslela, že by to mohla být naše babička, ale když jsme vstoupily, ani se na nás nepodívala. Také Allegra se tvářila, že tu ta žena není. Popadla dvě sklenky ze spodní police.

„Fialovou, nebo červenou?“ zeptala se.

„Hm?“

Zatřásla mi sklenkami před obličejem. „Fialovou, nebo červenou?“

„No, je mi to jedno. Asi fialovou.“

Allegra zatancovala směrem ke kohoutku, obě sklenice naplnila vodou a fialovou mi vložila do dlaně. Doušek jsem okusila. Voda byla ledově studená, s kovovou příchutí, jako kdybyste pili z dlaně plné drobáků. Allegra mě sledovala přes okraj sklenky. Její oči vypadaly dychtivě, jako kdyby mě chtěla vypít namísto vody. Odložila jsem prázdnou skleničku na kuchyňskou desku.

Z prostoru, kde se nacházel dlouhý stůl, k nám ladným krokem kráčela postarší žena. Byla štíhlá a éterická, blond vlasy stažené do elegantního drdolu. „Allegro,“ řekla, „kam jsi odložila ty perly, které jsem ti včera půjčila?“

„Nevím.“ Máchla Allegra rukou. „Někde tu budou.“

Žena mlaskla jazykem, ale nic na to neřekla. Zabloudila očima směrem ke mně.

„Ty budeš Lane.“

„Jo.“

Pokývla hlavou a přišla blíž. „Já jsem tvá babička, Lillian. Můžeš mi říkat babi, stejně jako Allegra.“ Natáhla se ke mně a vzala mé ruce do svých. Její dlaně byly studené, kůže jemná a měkká. „Tak se na tebe podívejme.“

Co se mé babičky týkalo, byla jsem si jistá přesně dvěma věcmi. Pocházela z bohaté rodiny na východním pobřeží a byla krásná. Vždy jsem si ji představovala jako Blanche DuBoisovou (pozn. překl. fiktivní postava ze hry Tramvaj do stanice Touha, autor Tennessee Williams), v žilách místo krve šampaňské, s rudou rtěnkou na rtech, co prochází všemi dny oblečena v hedvábné róbě. Dáma s cestičkou cigaretového popela za patami. Tato žena ovšem neztělesňovala nic z toho. Měla na sobě černé tříčtvrteční kalhoty a bílou halenku, rukávy na porcelánových předloktích vyhrnuté. Vlasy měla lesklé, líčení decentní. Rozhodně nevypadala o mnoho starší než většina matek mých spolužaček z New Yorku. Její oči nebyly vyloženě chladné, ale dovnitř sebe mě nepustily. Působila velmi klidně, a také velmi chladně. Naprostý opak její dcery, která mne vychovala.

„Myslím, že tě uložíme do bílé ložnice,“ řekla a pustila mé ruce. „Allegro, ukaž Lane její pokoj.“ Opustila kuchyň tak rychle, jako do ní vešla, nevinul se za ní cigaretový kouř, ale jen velmi jemný náznak drahého parfému. Ve skrytu duše jsem toužila po objetích a vřelých slovech, ale přiznám se, že jsem si lehce oddechla. Neměla jsem žádnou zkušenost s mateřskou láskou a netušila bych, co dělat, kdyby se mi jí náhle dostalo.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Prolog

TEHDY