Copyright © 2018 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Jacket design and artwork by Will Staehle/Unusual Corporation

Translation © Ivan Němeček, 2019

Original English title: THE OUTSIDER

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-105-4 (ePub)

ISBN 978-80-7593-106-1 (mobi)

Pro Randa a Judy Holstonovy

Myšlenka jen dodává slovu zdání řádu pro někoho natolik slabého, že se jejím zjevením nechá přesvědčit.

Colin Wilson

„The Country of the Blind“

ZATČENÍ

14. července

1

Byl to neoznačený vůz, těžko popsatelný americký, několik let starý sedan, ale černé pneumatiky a tři muži v něm prozrazovali, co je zač. Ti dva vpředu měli na sobě modré uniformy. Muž vzadu měl oblek a byl obrovský. Dva černí kluci na chodníku, jeden s nohou na odřeném oranžovém skejtu, druhý s citronově zeleným skejtem v podpaží, sledovali, jak zahýbá na parkoviště u zábavního parku Estelle Bargové, a pak se na sebe podívali.

Jeden řekl: „To jsou poldové.“

A druhý: „A kurva.“

Bez dalších slov se rozjeli na svých prknech. Pravidlo bylo jednoduché: Když se objeví poldové, je čas zmizet. Na černejch životech záleží, jak jim říkali rodiče, ale ne vždycky poldům. Na baseballovém hřišti začínali diváci jásat a rytmicky tleskat, když se Zlatí draci Flint City dostali na konci deváté směny na pálku.

Chlapci se ani neohlédli.

2

Výpověď pana Jonathana Ritze (10. července 9:30 h. Výslech vedl detektiv Ralph Anderson)

Detektiv Anderson: Vím, že jste rozčilený, pane Ritzi, to je pochopitelné, ale musím přesně vědět, co jste dneska večer viděl.

Ritz: Nikdy to nedostanu z hlavy. Nikdy. Myslím, že bych potřeboval prášek. Třeba valium. Nikdy jsem to nebral, ale teď by mi to určitě pomohlo. Pořád mám pocit, jako bych měl srdce v krku. Vaši lidé na místě činu by měli vědět, že jestli tam najdou zvratky, a já myslím, že najdou, budou moje. Ale nestydím se za to. Tu večeři by tam nechal každý, kdyby viděl něco takového.

Detektiv Anderson: Doktor vám určitě předepíše něco na uklidnění, až tady skončíme. Myslím, že to můžu zařídit, ale teď potřebuju, abyste měl čistou hlavu. To chápete, ne?

Ritz: Ano. Jistě.

Detektiv Anderson: Tak mi řekněte, co jste všechno viděl, a pro dnešek budeme hotovi. Můžete to pro mě udělat, pane?

Ritz: Dobře. Kolem šesté večer jsem šel vyvenčit Davea. Dave je náš bígl. Večer dostává nažrat v pět. My se ženou jíme v půl šesté. V šest je Dave připravený skočit si na malou i na velkou. Než Sandy – má žena – umyje nádobí, tak ho vyvenčím. To je spravedlivé rozdělení práce. Spravedlivé rozdělení práce je pro manželství důležité, zvlášť když děti už odrostly. Tak se na to aspoň díváme my. Mluvím dost nesouvisle, viďte?

Detektiv Anderson: To je v pořádku, pane Ritzi. Řekněte to po svém.

Ritz: Říkejte mi „Jone“, prosím. Nesnáším, když mě někdo oslovuje „pane Ritzi“. Připadám si jako suchar. Tak mi říkaly děti ve škole, když jsem ještě učil, Ritz Suchar.

Detektiv Anderson: Hm. Takže jste venčil psa…

Ritz: Ano. A když zavětřil silný pach – pach smrti –, tak jsem ho musel držet na vodítku oběma rukama, i když je Dave malý pes. Chtěl jít za tím, co cítil. Ten…

Detektiv Anderson: Počkejte, vraťme se ještě. Odešel jste z domu číslo 249 na Mulberry Avenue v šest hodin…

Ritz: Mohlo to být i chvíli před šestou. Šli jsme s Davem z kopce k Geraldovu lahůdkářství na rohu a pak nahoru po Barnum Street a nakonec do Figgisova parku. Mladí mu říkají Honitba a myslí si, že dospělí nevědí, jak to myslí, ale my to víme, aspoň někteří z nás.

Detektiv Anderson: Je to obvyklá trasa vaší večerní procházky?

Ritz: No, někdy ji trochu pozměníme, abychom se nenudili, ale skoro vždycky se před návratem domů zastavujeme v parku, protože tam má Dave hodně čichání. Je tam parkoviště, ale to je v tuhle večerní dobu skoro vždycky prázdné stejně jako vedlejší kurty, pokud tam nějací středoškoláci nehrají tenis. Ten večer tam žádní nebyli, protože kurty jsou antukové a předtím pršelo. Na parkovišti stála jen bílá dodávka.

Detektiv Anderson: Myslíte dodávku využívanou k obchodním účelům?

Ritz: Ano. Žádná okna, jen dvojité dveře vzadu. Takové využívají malé firmy k přepravě zboží. Mohl to být Ford Econoline, ale přísahat bych na to nemohl.

Detektiv Anderson: Měl ten vůz nějaké označení firmy? Třeba Samovy klimatizace nebo Bobovo zakázkové sklenářství? Něco takového?

Ritz: Ne, hm-m. Vůbec nic. Ale byl špinavý, to vám říct můžu. Dlouho nemytý. Dave mu očichal gumy a pak se vydal štěrkovou cestou mezi stromy. Asi za čtvrt míle se rozštěkal a vběhl do křoví vpravo. Něco větřil. Málem mi vytrhl vodítko z ruky. Snažil jsem se ho stáhnout zpátky, ale nešlo to, cukal se, hrabal v zemi a nepřestával štěkat. Mám samonavíjecí vodítko, to je v takových situacích dobré, a tak jsem si ho přitahoval a zároveň šel k němu. On už teď tolik nehoní veverky a čipmanky, když už není štěně, ale myslel jsem si, že mohl ucítit mývala. Nutil jsem ho k návratu, ať chtěl, nebo nechtěl, protože pes musí vědět, kdo je tady pánem, jenže v tu chvíli jsem uviděl prvních pár kapek krve. Byly na březovém listu, asi ve výši prsou, takže zhruba pět stop nad zemí. A pak další kapka na jiném listu o kousek dál a potom celý cákanec na křoví poblíž. Byla ještě červená a vlhká. Dave ji očichal, ale chtěl pořád dál. Jo, a než na to zapomenu, asi v tu chvíli jsem za sebou slyšel nastartovat motor. Možná bych ho ani nezaslechl, ale byl dost hlučný, jako by měl proražený tlumič výfuku. Tak jako rachotil, jestli víte, co myslím.

Detektiv Anderson: Hm, vím.

Ritz: Nemůžu přísahat, že to byla ta bílá dodávka, protože jsem se vracel jinudy, takže nevím, jestli odjela, ale vsadil bych se, že byla. A víte, co to znamená?

Detektiv Anderson: Řekněte mi, co to podle vás znamená, Jone.

Ritz: Že mě mohl pozorovat. Ten vrah. Mohl stát někde mezi stromy a pozorovat mě. Mám z toho osypky, jen na to pomyslím. I teď. Tehdy jsem byl víc soustředěný na tu krev. A na držení Davea, který mi málem vykloubil ruku. Začínal jsem se bát, a nebojím se to přiznat. Nejsem moc velký, a i když se snažím udržovat ve formě, už je mi přes šedesát. Ani ve dvaceti jsem se do rvaček moc nepouštěl. Ale musel jsem to vidět. Pro případ, že by tam byl někdo zraněný.

Detektiv Anderson: To je velice chvályhodné. Kolik byste řekl, že bylo hodin, když jste narazil na tu krvavou stopu?

Ritz: Nedíval jsem se na hodinky, ale hádal bych tak dvacet minut po šesté. Možná dvacet pět. Nechal jsem se vést Davem, ale držel jsem ho nakrátko, abych se stihl protahovat mezi větvemi, pod kterými na těch svých krátkých tlapkách prolézal. Víte, co se říká o bíglech – jak jsou malí, tak jsou úporní. A on štěkal jako šílený. Došli jsme na nějakou mýtinku, takové… já nevím, jako zákoutí, kam si můžou sednout milenci a trochu se pomuckat. Uprostřed stála žulová lavička, celá potřísněná krví. Spoustou krve. A ještě víc jí bylo pod ní. Mrtvola ležela na trávě vedle ní. Chudák kluk. Hlavu měl natočenou ke mně, oči otevřené a místo krku jen rudou díru. Džíny a slipy měl stažené ke kotníkům a viděl jsem, že mu něco… nejspíš suchá větev… trčí z toho… no, víte z čeho.

Detektiv Anderson: Vím, ale potřebuju, abyste to řekl do záznamu, pane Ritzi.

Ritz: Ležel na břiše a ta větev mu trčela ze zadku. Byla taky zakrvácená. Ta větev. Kůru měla částečně sloupanou a byl na ní otisk ruky. Viděl jsem to naprosto zřetelně. Dave už neštěkal, ale vyl, chudák. Já prostě nevím, kdo mohl něco takového udělat. Musel to být šílenec. Chytíte ho, detektive Andersone?

Detektiv Anderson: Jistě, chytíme.

3

Parkoviště u zábavního parku Estelle Bargové bylo skoro stejně velké jako parkoviště u Krogerova obchodního střediska, kam jezdil Ralph Anderson se svou ženou v sobotu odpoledne nakupovat, a toho červencového podvečera bylo úplně plné. Na mnoha náraznících byly samolepky Zlatých draků a na několika zadních oknech veselé nápisy my vám to nandáme; draci rozdrtí medvědy; cap city, už jsme tady; letos je to na nás. Ze hřiště, kde už bylo zapnuté osvětlení (přestože do setmění ještě nějaký čas zbýval), se ozýval jásot a skandovaný potlesk.

Za volantem neoznačeného vozu seděl Troy Ramage, dvacetiletý veterán. Jak projížděl jednu řadu plnou aut za druhou, řekl: „Kdykoliv sem přijedu, vždycky mě napadne, kdo, sakra, byla Estelle Bargová.“

Ralph neodpověděl. Měl napjaté svaly, horkou kůži a pocit, že se mu zbláznil tep. Za léta služby zatýkal spoustu ničemů, ale tohle bylo jiné. Obzvláště příšerné. A osobní. To na tom bylo nejhorší: Bylo to osobní. Neměl se zatčení účastnit a věděl to, ale po posledních škrtech v rozpočtu zbyli na soupisce policejního oddělení Flint City jen tři detektivové zaměstnaní na plný úvazek. Jack Hoskins byl na dovolené, odjel si na ryby a sbohem. Betsy Rigginsová, která by měla být na mateřské dovolené, měla pomáhat státní policii s jiným aspektem dnešní práce. Pevně doufal, že nepostupují příliš rychle. Už odpoledne na konferenci před zatčením vyslovil svou obavu před Billem Samuelsem, okresním státním zástupcem. Samuels byl na svůj post příliš mladý, pouhých pětatřicet let, ale patřil k té správné politické straně a byl sebejistý. Ne přehnaně sebejistý, ale nepochybně si připadal neprůstřelný.

„Je tu ještě pár problémů, které musíme vyřešit,“ řekl Ralph. „Neznáme celé pozadí. Navíc bude tvrdit, že má alibi. Dokud to nevzdá, nemůžeme si být jisti ničím.“

„A pokud vzdá,“ odpověděl Samuels, „máme to z krku. To je naprosto jasné.“

Ralph o tom nepochyboval, věděl, že mají toho pravého člověka, ale raději by to ještě trochu prověřil. Našel díry v alibi toho parchanta, rozšířil je tak, aby tudy mohl projet náklaďák, a pak ho teprve nechal odsoudit. To by byl ve většině případů správný postup. Ne však v tomhle.

„Tři věci,“ řekl Samuels. „Můžu ti je říct?“

Ralph přikývl. Koneckonců s tímhle člověkem musel pracovat.

„Zaprvé, lidi v tomhle městě, zvlášť rodiče malých dětí, jsou vystrašení a naštvaní. Chtějí rychlé zatčení, aby se zase mohli cítit bezpečně. Zadruhé, ty důkazy jsou nezpochybnitelné. V životě jsem neviděl tak jasný případ. V tom se mnou souhlasíš?“

„Ano.“

„Dobře, tak zatřetí. A tohle je nejzávažnější.“ Samuels se naklonil dopředu. „Nemůžeme říct, že už to někdy udělal – i když jestli ano, nejspíš to zjistíme, až se v tom začneme šťourat –, ale teď to udělal zcela určitě. Utrhl se ze řetězu. Odpanil se. A když to udělá jednou…“

„Udělá to znovu,“ dokončil Ralph.

„Přesně tak. Tak brzy po Petersonovi to není nejpravděpodobnější, ale možné to je. Je přece s dětmi pořád, proboha. S mladými kluky! Kdyby ještě někoho zabil, nikdy si to neodpustíme, bez ohledu na to, že přijdeme o práci.“

Ralph měl už teď problém odpustit si, že to neviděl dřív. Nedalo se předpokládat, že se tomu chlapovi podívá do očí u příležitosti nějakého grilování na závěr baseballové sezony Malé ligy a uvidí v nich, že uvažuje o nějakém zvrhlém činu, že v sobě tu myšlenku živí a hýčká si ji a sleduje, jak roste, ale to na Ralphových pocitech nic neměnilo.

Naklonil se mezi dva kolegy na předních sedadlech a řekl: „Tamhle. Zkus místa pro invalidy.“

„Za to je dvě stě dolarů pokuta, šéfe,“ namítl Tom Yates z místa pro spolujezdce.

„Myslím, že nám to tentokrát projde,“ řekl Ralph.

„Dělal jsem si srandu.“

Ralph, který neměl náladu na policajtské vtípky, neodpověděl.

„Vidím dvě prázdná místa,“ řekl Ramage a zajel na jedno z nich. Všichni tři muži vystoupili. Ralph viděl, jak si Yates rozepíná pouzdro na svůj glock a zavrtěl hlavou. „Zbláznil ses? Na tom zápase bude patnáct tisíc lidí.“

„Co když bude utíkat?“

„Tak ho chytíš.“

Ralph se opřel o kapotu neoznačeného policejního vozu a sledoval, jak se dva policisté z Flint City vydávají ke stadionu, ke světlům a k napěchovaným tribunám, kde potlesk a jásot stále sílil. Rychlé zatčení Petersonova vraha bylo zadání, které si se Samuelsem (jakkoli zdráhavě) uložili. Jeho zatčení při zápase však bylo výhradně Ralphovým rozhodnutím.

Ramage se ohlédl. „Jdeš taky?“

„Nejdu. Zatkněte ho, hodně nahlas mu přečtěte jeho práva a přiveďte ho sem. Tome, na zpáteční cestu si s ním sedneš dozadu. Já budu vpředu s Troyem. Bill Samuels čeká na moje zavolání a bude vás očekávat na stanici. Tohle je od samého začátku týmová práce, ale pokud jde o zatčení, provedete ho vy.“

„Ale je to tvůj případ,“ řekl Yates. „Proč nechceš toho hajzla zatknout sám?“

„Protože ten chlap, co znásilnil Frankieho Petersona větví a podřízl ho, trénoval čtyři roky mého syna,“ řekl Ralph se založenýma rukama. „Dva roky v žácích a dva v Malé lize. Sahal na něj, když mu ukazoval, jak držet pálku, a já si nevěřím.“

„Jasně, jasně,“ řekl Troy Ramage a vykročil s Yatesem ke stadionu.

„A poslyšte, vy dva.“

Otočili se.

„Pouta mu nasaďte hned tam. A před tělem.“

„To není podle předpisů, šéfe,“ namítl Ramage.

„Já vím a je mi to jedno. Chci, aby všichni viděli, že ho odvádíte v poutech. Je to jasné?“

Když byli na cestě, Ralph vytáhl zpoza opasku mobilní telefon. Rychlou volbou zavolal Betsy Rigginsové. „Jste na místě?“

„No jistě. Parkujeme před jeho domem. Jsou tu se mnou čtyři státní.“

„Máš povolení k prohlídce?“

„Držím ho v ruce.“

„Dobře.“ Už chtěl ukončit hovor, ale ještě ho něco napadlo. „Bets, kdy máš rodit?“

„Včera,“ řekla. „Tak si sakra pospěšte.“ A hovor ukončila sama.

4

Výpověď paní Arlene Stanhopeové (12. července 13:00 h. Výslech vedl detektiv Ralph Anderson)

Stanhopeová: Bude to trvat dlouho, detektive?

Detektiv Anderson: Vůbec ne. Jen nám řeknete, co jste viděla v úterý 10. července odpoledne, a budeme hotovi.

Stanhopeová: Tak dobře. Vycházela jsem z Geraldova lahůdkářství. Chodím tam nakupovat každé úterý. U Geralda je to trochu dražší, ale do Krogerova obchoďáku už nejezdím. Po manželově smrti jsem přestala řídit, protože už nevěřím svým reflexům. Měla jsem pár nehod. Vždycky to byly jen plechy, ale mně to stačilo. Geraldovo lahůdkářství mám jen dva bloky od bytu, kde žiju, co jsem prodala dům, a doktor říká, že chůze mi jenom prospěje. Je dobrá na srdce, víte? Vyšla jsem se třemi taškami na malém vozíku – víc než tři tašky si dovolit nemůžu, když je všechno tak drahé, zvlášť maso, ani nevím, kdy jsem měla naposled slaninu – a uviděla jsem toho Petersonova chlapce.

Detektiv Anderson: Jste si jistá, že to byl Frank Peterson?

Stanhopeová: Jak by ne, byl to Frank. Chudák kluk. Je mi moc líto, co se mu stalo, ale teď už je v nebi a žádnou bolest necítí, to je mi útěchou. Oni jsou dva Petersonovi kluci, oba zrzaví, tak úplně mrkvově zrzaví, ale ten starší – Oliver se jmenuje – je starší nejmíň o pět let. Nosíval nám noviny. Frank má kolo, takové to s vysokými řídítky a úzkým sedlem…

Detektiv Anderson: Oni říkají závodnickým.

Stanhopeová: To nevím, ale vím, že bylo citronově zelené, opravdu příšerná barva, a mělo na sobě samolepku s nápisem Střední škola Flint City. Akorát že on už se na střední školu nedostane, viďte? Chudák, chudák kluk.

Detektiv Anderson: Paní Stanhopeová, nechcete si udělat krátkou přestávku?

Stanhopeová: Ne, chtěla bych to dokončit. Musím jít domů nakrmit kočku. Vždycky ji krmím ve tři, takže bude hladová. A bude se taky divit, kde jsem. Mohla bych dostat kapesníček? Bože, já jsem otrava. Díky.

Detektiv Anderson: Tu samolepku na sedadle Frankova kola jste viděla proto…

Stanhopeová: Že na něm neseděl. Vedl ho po parkovišti u Geraldova lahůdkářství. Mělo přetržený řetěz a vláčelo ho za sebou.

Detektiv Anderson: Všimla jste si, co měl Frank na sobě?

Stenhopeová: Tričko s názvem nějaké rokenrolové skupiny. Já ty skupiny neznám, takže nevím, která to byla. Jestli je to důležité, tak mě to mrzí. A on měl na hlavě čepici Rangers. Měl ji nasazenou obráceně, takže jsem viděla ty zrzavé vlasy. Tihle zrzkové obvykle brzy plešatí. Ale tím on už se teď trápit nemusí, viďte? Á, je to tak strašně smutné. V každém případě stála vzadu na tom parkovišti špinavá bílá dodávka a z ní vystoupil chlap a zamířil k Frankovi. Byl…

Detektiv Anderson: K tomu se dostaneme, ale nejdřív mi řekněte o té dodávce. Byl to ten typ bez oken?

Stanhopeová: Ano.

Detektiv Anderson: Bez nápisu? Žádné jméno firmy nebo něco podobného?

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Prední tiráž

ZATČENÍ