Milena Michiko Flašar

Říkal jsem

mu Kravata

Krisovi

© 2012 Verlag Klaus Wagenbach, Berlin.

Translation © Petr Janoušek, 2019

Original title: ICH NANNTE IHN KRAWATTE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-107-8 (ePub)

ISBN 978-80-7593-108-5 (mobi)

[. . . ] jak člověk je z tohoto světa,

krásného a snad smysluplného, vyloučen,

vyobcován z každého přirozeného završení,

jak osamocený je ve své vlastní prázdnotě,

jak cizí a hluchý v onom velikém tichu [. . . ]

Max Frisch, Odpověď z ticha^1

1 Vydalo nakladatelství ARCHA ve Zlíně v roce 2012, překlad Magdalena Štulcová.

1

Říkal jsem mu Kravata.

To jméno se mu líbilo. Pokaždé ho rozesmálo.

Červeno-šedé pruhy na jeho hrudi. Tak si ho chci pamatovat.

2

Uplynulo sedm týdnů od chvíle, kdy jsem ho viděl naposledy. Během těch sedmi týdnů tráva uschla a zežloutla. Cvrkající cikády se ukrývají ve stromech. Pod nohama mi skřípe štěrk. V prudkém světle poledního slunce je park podivně pustý. Usychající květy se na stoncích unaveně sklání k zemi. Bleděmodrým kapesníkem ve křoví nepohne jediný závan větru. Vzduch je těžký a tlačí se na vyprahlou zem. Jsem zdrcený člověk. Loučím se s ním, už nikdy nepřijde. Nade mnou se klene nebe, které ho – navždy? – pohltilo.

Ještě stále nemohu uvěřit, že naše rozloučení je definitivní. V mých představách by se mohl každou chvíli objevit, možná jako někdo jiný, možná s jinou tváří, s pohledem říkajícím mi: Jsem tady. S hlavou otočenou k severu, s pousmáním vstříc mrakům. Mohl by. Proto tu sedím.

3

Je to naše lavička, na které sedím. Než se stala naší, byla moje.

Přišel jsem sem, abych zjistil, zda drobná trhlina ve zdi táhnoucí se nad policemi existuje jak uvnitř, tak i venku. Celé dva roky jsem strávil tím, že jsem na ni upřeně hleděl. Celé dva roky v mém pokoji, v domě mých rodičů. Za zavřenýma očima jsem si obkresloval její lámající se linii. Byla v mé hlavě a pokračovala dál, vstoupila do mého srdce a do mých žil. Já sám jsem byl linka bez krve. S mrtvolně bledou kůží, na kterou nesvítilo slunce. Někdy jsem toužil po jeho hřejivých dotecích. Představoval jsem si, jaké by to bylo, vyjít ven a konečně pochopit: Jsou místa, která nikdy neopustíte.

Jednoho studeného únorového rána jsem své touze podlehl. Mezerou v závěsech jsem zahlédl hejno vran. Létaly nahoru a dolů, slunce na jejich křídlech mě oslepilo. S bodavou bolestí v očích jsem tápal podél zdí svého pokoje až ke dveřím, rozrazil jsem je, oblékl si kabát, obul o číslo menší boty, vyšel ven na ulici a vyrazil dál kolem domů a náměstí. Přes chladné počasí mi z čela stékal pot a já pocítil zvláštní zadostiučinění: Ještě to dokážu. Ještě umím dát nohu před nohu. Ještě jsem to nezapomněl. Všechny snahy odnaučit se to byly marné.

Nesnažil jsem se oklamat sám sebe. I nadále mi šlo o to, být sám. Nechtěl jsem nikoho potkat. Někoho potkat znamená zaplést se. Propojit se s ním neviditelným vláknem. Od člověka k člověku. Samá vlákna. Křížem krážem. Někoho potkat znamená stát se součástí jeho pavučiny. Tomu bylo třeba se vyhnout.

4

Ona první vycházka. Tak se musí cítit vězeň, který ve svém zamřížovaném pohledu s sebou všude nosí svoji celu; přesně ví, že není svobodný. Když si vzpomenu na onu první vycházku, připadá mi, že jsem se pohyboval jako postava z černobílého filmu uprostřed barevné scény. Okolo křičely barvy, žluté taxíky, červené poštovní schránky, modré billboardy. Jejich hlasitost mě ohlušovala.

S nahoru ohrnutým límcem jsem zahnul za roh a dával si pozor, abych nikomu nevstoupil do cesty. Děsila mě představa, že by nohavice mých kalhot zavadila o cíp kabátu kolemjdoucího. Přitiskl jsem ruce k bokům a běžel, běžel, běžel, nekoukal jsem napravo ani nalevo. Má nejstrašnější představa byla o dvou pohledech, které se v náhodném okamžiku do sebe zaklesnou. A vteřiny tak setrvají. Neodtrhnou se od sebe. Taková odpornost. Byl jsem jí plný. Plný po okraj. Čím dále jsem běžel, tím více jsem cítil tíhu svého těla. Jedno pohybující se tělo mezi mnoha. Jedno do mne narazilo. Už jsem se nedokázal ovládnout. S rukou před ústy jsem běžel do parku a vyzvracel se.

5

Znal jsem ten park a také tu lavičku u cedru jsem znal. Vzdálené dětství. Matka by mě přivolala k sobě, posadila by si mě na klín a se vztyčeným ukazováčkem by mi vysvětlovala svět. Podívej se, vrabec! Čimčara, čimčara. Její dech na mých tvářích. Polechtání na týle. Matčiny vlasy pomalu povlávaly sem a tam. Když je člověk malý, tak malý, že věří, že to tak zůstane navždy, je svět vlídné místo. To mi prolétlo hlavou, když jsem ji znovu uviděl. Lavičku mého dětství. Tu lavičku, na které jsem se měl naučit, že nic nezůstane tak, jak je, a že se přesto vyplatí být na světě. Stále ještě se to učím.

On by řekl: Bylo to rozhodnutí.

A skutečně jsem se rozhodl přejít přes trávník k lavičce a zůstat stát před ní. Byl jsem sám, obklopený tichem. Nikde nikdo, kdo by mě nachytal, jak kolem ní obcházím a pak ještě jednou, ve stále se zmenšujících kruzích. Ta chuť v ústech, když jsem se konečně posadil. Přání být znovu dítětem. Dívat se znovu očima, které žasnou. Myslím, že to byly moje oči, které onemocněly jako první. Mé srdce je pouze následovalo. A tak jsem tu seděl v příliš tenkých šatech. A v ještě tenčí kůži, pod kterou jsem mrzl.

6

Poté mě to sem táhlo každé ráno znovu. Díval jsem se, jak sníh padá, díval jsem se, jak sníh zase taje. Zurčící pramínek. S jarem přišli lidé a jejich hlasy. Seděl jsem se zaťatými zuby. S dávením v hrdle. To byla ta trhlina ve zdi. Oddělila mě od těch, kteří byli propojení. Šeptající párek zamilovaných se loudal okolo mě. Tajná slova, která ke mně dolehla, zněla cize jako slova neznámé řeči. Lepivý pocit na patře. Spolkl jsem to dávení.

Pokud mě někdo zahlédl, o čemž pochybuji, pak asi tak, jako kdyby zahlédl přízrak. Viděl ho sice jasně a zřetelně, ale nechtěl věřit, že ho viděl, a tak ho mrknutím oka zahnal. Byl jsem přízrak. Dokonce ani rodiče už mě téměř nevnímali. Pokud jsem je doma potkal u dveří nebo na chodbě, zašeptali jen nevěřícně: Ach, to jsi ty. Už dávno to vzdali, počítat mě mezi sebe. Ztratili jsme našeho syna. Zemřel dříve, než nadešel jeho čas. Takhle to museli vnímat. Jako živoucí ztrátu. Postupně se s tím ale vyrovnali. Smutek, který nade mnou zřejmě zpočátku pociťovali, ustoupil poznání, že není v jejich silách získat mě zpět, a ať už ta situace byla pro ně sebepodivnější, i v této podivnosti brzy nastal určitý řád. Žijete vedle sebe pod jednou střechou, a dokud nic z toho nepronikne ven, považujete za úplně normální bydlet takhle pod jednou střechou.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

1

2

3

4

5

6