Natasha Solomons

ZLATÝ DŮM

SÁGA RODU GOLDBAUMŮ

přeložil Ivan Němeček

Copyright © Natasha Solomons 2018

First published as HOUSE OF GOLD by Hutchinson, an imprint of Cornerstone. Cornerstone is a part of the Penguin Random House group of Companies.

Translation © Ivan Němeček, 2019

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-091-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-092-7 (mobil)

Císař byl starý. Byl to nejstarší císař na světě. Smrt kolem něj kreslila kruhy a žala a žala. Celá louka už byla požatá, jen císař jako zapomenutý stříbrný stvol stále stál a čekal.

Joseph Roth, Radeckého pochod

1911

Postavení člověka se dá posoudit podle počtu jeho jednoletých květin – zeman jich má 10 000, baronet 20 000, hrabě 30 000 a vévoda 50 000, ale Goldbaum 60 000.

Často citované rčení

VÍDEŇ, DUBEN

Goldbaumův palác byl kamenný, ne zlatý. Děti kráčející po Heugasse ruku v ruce s chůvou nebo Mutti, úhledně upnuté do kabátů, byly do jednoho zklamané. Slíbili jim palác Židovského prince postavený ze slonoviny a zlata a patrně také osázený drahokamy, a místo toho tu byl jen rozlehlý dům postavený z obyčejného bílého kamene. I když to byl ten nejkvalitnější vápenec v celém Rakousku přivezený po železniční dráze z Alp do Vídně jako vyjádření díků Goldbaumově bance za půjčku vlakem Goldbaumovy železniční společnosti v oslnivých rodinných barvách modré a zlaté, ozdobeným rodinným erbem s vyobrazením pěti modro-zlatých stehlíků skvoucích se na platanové větvi. (Vtipálkové o něm s oblibou mluvili jako o „ptácích na monetárním stromě“.) Uvnitř domu byla velká hala, pozlacená od ostění po klenutý strop, takže tu i za pošmourných dní bylo zlatavé světlo. Taková byla moc a bohatství Goldbaumových. Říkalo se, že si za pošmourného počasí pronajímali slunce jen pro sebe.

V noci zářila všechna okna elektrickým světlem a dům svítil jako veliký zaoceánský parník ukotvený ve vídeňských ulicích. Na nejslavnostnějších večírcích někdy vypouštěli do haly stovky stehlíků, aby mohli švitořit a poletovat nad hlavami hostů. (Ptáky provázely dva tucty služebných s jediným úkolem – utírat jejich drobné výkaly v okamžiku, kdy se objevily na mramorové podlaze; ukázalo se, že i moc Goldbaumů má své meze.) I tak se toho ve městě událo jen málo bez jejich svolení, natož bez jejich vědomí. Císař sám Goldbaumovými pohrdal a snášel je jako nevlídné počasí, s nímž se také nedá nic dělat. Vlastnili jeho dluh.

Palác na Heugasse byl pouze jedním z projevů jejich vlivu. Skutečným zdrojem jejich bohatství byl malý nenápadný dům na Ringstrasse. Za černými dveřmi byl onen Zlatý dům: rakouská odnož rodinné banky. Muži z rodu Goldbaumových byli bankéři, zatímco Goldbaumovy ženy si braly Goldbaumovy muže a rodily Goldbaumovy děti. Přesto se rodina nepovažovala výhradně za dynastii bankéřů, ale také za dynastii sběratelů.

Goldbaumovi s oblibou sbírali krásné věci: nádherný nábytek z doby Ludvíka XIV., obrazy Rembrandta, da Vinciho a Vermeera a pak také oslnivé zámečky, zámky a hrady, do nichž je umísťovali. Sbírali šperky, Fabergého vejce, automobily, závodní ko-ně – a obligace ministerských předsedů. Greta Goldbaumová pokračovala v rodinné tradici. Sbírala potíže. To byla vlastnost, které si Otto Goldbaum na své sestře považoval nejvíc. Před jejím příchodem na svět se její matka ve společnosti oblíbené chůvy povalovala v dětském pokoji na křesle určeném výhradně tomuto účelu a rozhlašovala, že se za několik týdnů k Ottovi připojí mladší bratříček nebo sestřička. Popíjely horkou čokoládu z malinkých porcelánových šálků z čajového servisu, zdobených rodinným erbem vyvedeným ze čtyřiadvacetikarátového zlata, uždibovaly z tenkých plátků Sachertorte objednaného speciálně z grandhotelu, ozdobených modrými a růžovými pusinkami. Otto tiše naslouchal a značně podezíravě sledoval zdvihy a poklesy barončina obrovského břicha. A přesto, když se za čtyři týdny objevila v dětském pokoji Greta s vlastním konvojem naškrobených chův, nebyl ani v nejmenším rozladěný. Poprvé za svůj tříletý život měl spojence. Připadalo mu, že Greta patří spíš jemu než rodičům, kteří bydleli dole. Baronka byla považována za mimořádně obětavou matku, která navštěvuje novorozeně skoro každý den, zatímco Otta zvali baron s baronkou na oběd dvakrát týdně. Skrze zdi naslouchal sestřiččině pláči a broukání, a když chůvy usnuly, vplížil se do její ložnice a lehl si na podlahu vedle kolébky. Dělal to tak často, že mu chůvy nakonec přestaly spílat a odnášet ho do vlastní postýlky a daly mu vedle kolébky druhou postýlku.

Greta u nich nebyla zrovna oblíbená. U příležitosti matčiných návštěv ji nikdy nedokázaly patřičně upravit. Vlasy jí neležely jako Ottovi, ale v nepořádných kudrnách trčely do všech stran. Na temeni měla až do dvou let jako mnišskou tonzuru holý kruh. Často mívala rýmu. Jak rostla, služebné jí s oblibou říkaly: „Kdybys nebyla Goldbaumová, dostala bys pořádný výprask.“ V takových chvílích říkala Ottovi, že je strašně ráda, že je Goldbaumová, a že je jí moc líto všech dětí, které nejsou. Zdálo se jí, že musí být často bity za drobné přestupky (rozpouštění mýdla nad noční lampičkou za účelem výroby plastelíny, schovávání nechtěného jídla v dětské kredenci, než ho tam chůvy za čtyři týdny našly zplesnivělé, sedlání otcova oblíbeného bloodhounda sedlem z houpacího koně a následné rajtování kolem záhonů s tulipány). Gretu často posílaly do postele jen o chlebu a mléku. To jí ale nevadilo. Měla Otta.

Ten měl úplně jinou povahu než jeho sestra. Ta byla impulzivní tam, kde si on dával pozor. Ona mluvila a on poslouchal. Měl vždycky pečlivě učesané vlasy se vzorovou pěšinkou. Greta byla neustále v pohybu, Otto byl ztělesněný klid, jímž své současníky vyváděl z míry. Přesto se sám nepovažoval za klidného, protože jeho myšlenky byly neodbytné. Ottovi chvíli trvalo, než dospěl k rozhodnutí, ale jakmile k němu dospěl, jednal rázně a rozhodně. Byl průměrně vysoký a štíhlý, ale šermoval a boxoval obratně a nalézal potěšení v pohybu i v předvídání soupeřových kroků. Oba sporty považoval za dokonalou směsici brutality a elegance.

Jak Greta rostla, rostly i její potíže. Vypůjčila si Ottovo oblečení a zmizela na pikniku u řeky, kde ji našli, jak kouří doutník společně s dvěma poručíky. Přemluvila Otta, aby ji s sebou vzal na astronomickou přednášku na univerzitu. Otto usoudil, že v modrém kabátku a kloboučku vypadá mezi stovkami chlapců v hnědých a šedých oblecích jako rajka mezi drozdy. Pak se jí zeptal, jestli se jí přednáška líbila. „Byla božská. Nerozuměla jsem ani slovo.“ Na přednášky docházela denně celý týden s odůvodněním, že se jí pak báječně spí. Tajně se chodila učit hrát na trubku a celkem jí to šlo, než to zjistila baronka a zarazila jí to. Za dostatečně cudné nástroje považovala klavír, harfu a nanejvýš housle. Dechové nástroje pro ni byly pochybné; zvláště ty s náustky. Už jen při vyslovení toho slova se baronka červenala. Otto projevil náhlý zájem o hru na trubku. Byl najat jiný učitel. Otto tajně postupoval hodiny své sestře a předstíral, že cvičí on sám. Greta nicméně ztratila zájem. Učení hry na trubku bylo zábavné, jen pokud bylo pokoutní. Otto se smířil s tím, že jedním z jeho životních úkolů bude sestřina převýchova. Greta se pro něj na dvacet let stala zdrojem pýchy a potěšení, a jen občas i zlosti.

* * *

Kdyby se někdo Grety zeptal, jestli si chce vzít Alberta Goldbauma, řekla by ne, rozhodně ne. Jenže se jí nikdo nezeptal. Dokonce ani její matka. Ptali se jí na všechny možné ostatní věci. Jaké květiny chce do svatební kytice. Růže, nebo lilie? Chce deset družiček, nebo dvanáct? Greta odpovídala, že počet družiček je jí naprosto lhostejný. Jediné, co ji zajímalo, byli sluhové nesoucí bílé deštníky. Její matka se na okamžik zarazila. „A co když nebude pršet?“

„Jistěže bude,“ odpověděla Greta. „Jedu přece do Anglie.“

Greta věděla, že baronku Emmeline trýzní vyhlídka na nedostatečné ustrojení. Ke Gretiným svatebním šatům musely být ušity tři pláště: jeden z polární lišky, jeden z nejjemnější jehněčí vlny a jeden z hedvábí a krajek. Baronka tvrdila, že dáma musí mít vždycky na výběr a být připravena na neočekávané, přinejmenším v záležitostech garderoby. Na cesty si do kufru automobilu brala nejméně troje náhradní boty: jedny bytelné kožené pro případ změny počasí, jedny elegantní, do nichž by se mohla poté přezout, a jedny saténové pantoflíčky, čistě pro všechny případy. Gretě se nikdy nepodařilo zjistit, pro jaké případy.

Ke svatebním přípravám neměla žádné připomínky. Se všemi návrhy souhlasila s tak okázalou lhostejností, že s ní baronka přestala cokoli konzultovat. To Gretě dokonale vyhovovalo. Navštěvovala své přítelkyně, popíjela s nimi kávu a měnila téma hovoru, kdykoli se některá z nich dopustila takové netaktnosti, že zmínila její blížící se svatbu. Svatba byla nepříjemností, jež se musí překonat, a nějakou dobu byla dostatečně vzdálená, aby Gretě umožnila předstírat, že k ní vůbec nedojde. Nicméně ji pronásledovala ve snech. Její obavy byly nezřetelné a zlověstné, byly něčím bezejmenným, čeho je třeba se bát. Jenže ony jméno měly. Albert.

„On si tě možná taky nechce vzít,“ řekla Johanna Schwartzschildová jednoho dopoledne, několik týdnů před svatbou, když seděly v oranžerii, popíjely kávu a pojídaly sladkosti. „Třeba je zamilovaný do nějaké jiné. V každém případě si to asi neumí představit.“

Greta překvapeně odložila šálek s kávou a zahleděla se na Johannu, která začala rudnout a zřejmě uvažovala, jestli to trochu nepřehnala, a proto se nestane jednou z dvanácti družiček. Ale Grety se to nedotklo, jen ji to zaujalo. Do té doby se zabývala jen svými pocity a veškeré zdráhání a odpor přisuzovala jen sobě. Samozřejmě je nepříjemné myslet si, že někdo jiný považuje vyhlídku na sňatek s vámi za hrůznou a odpornou, ale, uvažovala, tohle není osobní. Albert k ní nechová odpor, ani nemůže. Vždyť ji nezná. Jenže ubohý Albert zřejmě ani nepomyslel na to, že by si vzal někoho cizího, protože ona byla prostě jeho o dvě generace mladší sestřenice a měla správné příjmení. Teď se stal v jejích myšlenkách „Ubohým Albertem“ a začala o něm přemýšlet téměř něžně. Zazvonila na zvonek. Objevila se služebná.

„Ještě kávu, Fräulein?“

„Ne, děkuji, Helgo. Řekněte matce, že jsem si to ujasnila. Nechci růže ani lilie. Chci kytici gardénií.“

* * *

Poprvé od chvíle, kdy ji matka pozvala do své šatny a sdělila jí, že si vezme Alberta a přestěhuje se do Anglie, začala Greta znovu číst anglické romány. Stále měla každé dopoledne tři hodiny ang-lické konverzace s nesmělým panem Neville-Jonesem, jemuž se potily dlaně, ale v tichém a marném gestu vyměnila anglickou literaturu za francouzskou a italskou. Teď, když změkla vůči „Ubohému Albertovi“, sepsala si pevný čtenářský seznam. Dickens se jí nesmírně líbil. Na rozdíl od muzeálního klidu a suchopárné formálnosti Vídně jí londýnský ruch a pach připadaly okouzlující. Naproti tomu naprosto nesnášela Jane Austenovou. V jejích knihách bylo příliš mnoho mladých dam příliš dychtivých po vdavkách. Pan Darcy jí připadal nudný a pan Bingley jako ňouma. Doufala, že Ubohý Albert se žádnému z nich nepodobá.

Pak objevila Janu Eyrovou. Jak vzrušující je být vychovatelkou a stát na vlastních nohou. Jak nebezpečné a divukrásné je být sama ve světě. Jana Eyrová byla možná vychovatelka, která sní o tom, že se stane nevěstou, ale Greta Goldbaumová byla nevěstou, která sní o tom, že se stane vychovatelkou.

* * *

Jak Greta procházela parkem zavěšená do Otta, všimla si, že se pod osikami derou ze země krokusy, pluky krokusů v císařském nachu a zářivé žluti jako tisíce miniaturních vojáků. Na trávě zůstaly jen poslední hromádky odházeného sněhu barvy navlhlých novin. Johanna vyvlastnila svému bratrovi knihu Else Jerusalemové Dům ve čtvrti červených luceren a podstrčila ji Gretě, která si ji schovala pod kabát tak něžně, jako by to byl malý vrabčáček.

Její pohled upoutal třepotající se vzkaz připíchnutý ke stromu a ona se zastavila, aby si jej přečetla. Greta tyhle vzkazy milovala. Stromy v parku jich byly plné. Byly jako různé druhy bílých ptáků a byly to vzkazy z jiného světa – z obyčejného světa, v němž se lidé potýkali s potížemi a pili šnaps přímo z lahve a jedli k večeři řízky a párky a vlastnili běžný počet kalhot. (Greta to odhadovala mezi trojími a padesaterými kalhotami.) Ve vzkazech na stromech se hledali ztracení psi nebo se v nich nabízely pokoje k pronájmu nebo v nich nabízely své služby dámy nevalné pověsti. Nejzajímavější byly ty nejzoufalejší: houslista nabízí výuku za řádné jídlo a kbelík uhlí.

Pro Gretu mělo všechno obyčejné a světské zvláštní kouzlo. Aura jejího jména ji všude provázela jako blyštivý stín, jehož záři nikdy neunikla. Lidé, kteří obecně laskaví nebyli, na ni byli laskaví neustále, aspoň podle častých informací jejích přátel. Měla podezření, že její náhled na svět je zkreslený, jako by všechno, co pozřela, bylo štědře pocukrované. A ona toužila ochutnávat život nepřislazený.

Pro Otta je to tak lepší, myslela si s trochou hořkosti. Jeho výstřelky byly nejen tolerované, ale těšily se podpoře. Dovolili mu strávit celý půlrok na císařské observatoři na hranicích s Ruskem, kde se prudké větry proháněly v rozlehlých lesích ochlazovány dechem nepřítele. Viděl nejen hvězdy a ohony komet, ale i kozáky na koních, kteří uháněli po pláních oddělujících dvě velké říše; šátky chránící jejich obličeje byly v měsíčním světle modré a rudé. Alespoň si to myslela; Otto byl ve svých dopisech domů velice skoupý na podrobnosti. Mnohem víc se rozepisoval o matematice a pozorovaných hvězdách než o banditech a kozácích nebo o legendárních východních Židech, kteří prospívali v hraničních močálech a měli dlouhé zrzavé vousy, jež plály jako Mojžíšův hořící keř.

* * *

Všechno nabývalo nenadálého smyslu: stříbrná kávová konvice a hrudky másla s vyraženými malými ptáčky už nebyly pouhými předměty, ale šiframi. Dříve Greta zůstávala u toho, když služebná upravovala baronce účes, ale to bylo naposledy v dětství. Pozorovala, jak služebná pročesává dlouhé stříbřité vlasy, hladké jako ohon lasice. Pak je stáčí a spíná do úhledného kruhu. Na toaletním stolku ležel slonovinový kartáč a Greta se na něj dívala s vědomím, že dny takové intimity jsou téměř sečteny. Když ponechávala baronku její kávě, pocítila záchvěv nečekané něhy.

„Opouštění Vídně je tak trochu jako smrt,“ řekla Greta Ottovi, když si k němu pár minut nato přisedla ke snídaňovému stolu. Podíval se na ni přes své noviny, a když viděl, že je naprosto vážná, zasmál se.

„Co ty víš o smrti?“ zeptal se a odložil noviny stranou.

„Tak moc i tak málo jako všichni,“ odpověděla upjatě, když si mazala topinku máslem.

Na příborníku ve snídaňové jídelně ležely noviny ve čtyřech jazycích. Dnešní byly jen ty německé a francouzské. Italské a ang-lické jim posílali z Milána a Paříže, ale to vždycky den trvalo, takže nesly včerejší datum, jako by tyhle dva národy věčně soupeřily o dostižení přítomnosti. Greta si myslela, že v Anglii to bude obráceně a že bude už navždy číst o den zpožděné zprávy z domova.

Na stole stála mísa s pomeranči lesklými jako polední sluníčka. Ráno je natrhali ve skleníku. O ovoce bylo pečováno jako o zhýčkanou vévodkyni, skleníky byly vytápěné a zavlažované starostlivými zahradníky. Greta ráda mizela ve sklenících s knihou, sama si sbírala pomeranče a loupala je prsty, hltavě je vysávala a otírala si šťávu z rukou o halenku. Jednou ji přistihli a přestupek nahlásili baronce. Za trest musela několik hodin sedět ve snídaňové jídelně a učit se loupat pomeranč nožem a vidličkou, aniž by si potřísnila bílé bavlněné rukavičky jedinou kapkou šťávy. Při nácviku ji baronka učila sedět s pomerančem mezi lopatkami. Baronka trvala na tom, že se z ní musí stát řádná dáma přiměřených způsobů. Zjevně to začínalo pomeranči, tím nejcivilizovanějším ovocem.

„Chceš, abych ti jeden oloupala?“ zeptala se Otta.

„Ano, tak dobře.“

Opřel se a s úsměvem přihlížel, jak obratně loupe pomeranč malým stříbrným nožem a odpovídající vidličkou.

„Kdo to pro tebe bude dělat příští týden?“

„No jo, kdo?“

V tichosti jedl a ona ho pozorovala. Oba si uvědomovali, jak ubývá toho, co všechno spolu prožívají naposled – poslední snídani, poslední den doma, poslední pomeranč. Otto si uvědomil, že Greta má pravdu a že její odjezd, i když není úplně jako smrt, je rozhodně poznamenán koncem něčeho.

* * *

Pod Goldbaumovým palácem lovil Karl ve tmě kosti. Ponořil síto do černé vody a zdvihl je nad hladinu. Prošátral odpadky, jestli mezi nimi není nějaká ta vidlicová ptačí kost nebo okrouhlý kloub holenní kosti nějakého většího zvířete. Postavil lampu na zem, znovu ji zapálil a uložil si zápalky zpátky do batůžku. Snažil se při tom nevdechovat mastné výpary. Někteří další Kanaltrotteři přezdívali Karlovi „Kanalrat“, kanálová krysa, protože se lehce pohyboval v kanálech a ve stokách mezi tlustými černými krysami, které v nich cupkavě pobíhaly, soupeři v lovu kostí.

Bosonohý Karl dřepěl na okraji podzemního kanálu a rychle cedil vodu, znovu a znovu. Uplynula hodina, možná čtyři nebo pět hodin. Neměl hodinky a tady dole byla neustále půlnoc. Když se ho někdo zeptal, kde bydlí, vždycky s oblibou odpovídal: „Hned pod Goldbaumovým palácem.“

Bylo to příhodné místo. Pomocníci z Goldbaumových kuchyní vynášeli každý večer odpadky ke kanalizaci, kde se obvykle něco našlo, když byl člověk dostatečně rychlý. Ale Karl raději procezoval vodu ve tmě. Za ta léta našel mnohé poklady, z nichž ty nejcennější hromadil ve svém batůžku. Našel modrý skleněný knoflík, ohlazený vodou jako oblázek, pokroucenou kovovou lžíci s vyrytými pěti ptáčky. Poměrně často nacházel i mince. To pak nechával hledání kostí, úhledně si sbalil své věci a koupil si k večeři dušené maso, chleba a pivo; a jednou, když našel celých deset korun, také celý štrúdl sypaný mandlemi. Nevěděl, co jsou mandle, dokud si nelízl – a nejdřív si myslel, že jsou to drobné úlomky kostí.

Bahno. Bahno. Větvička. Mrtvý vrabec, jehož kosti jsou příliš lehké, než aby stály za námahu. Prosíval a cedil dál. Žebra z vepřové pečeně. Někteří raději lovili pod restauracemi, kde byly nálezy bohatší, ale konkurence nemilosrdná. I tady dole panovala hierarchie. Na jejím vrcholku byli ti, kteří pátrali po kusech kovu, zatímco hledači kostí byli na samém dně. Ti silnější si zabírali nejlepší místa poblíž jatek nebo pivnic, zatímco chlapcům jako Karl nezbývalo než hledat, kde se dalo. Jemu to nevadilo. Měl raději ticho hlubších, užších kanálů, kde se i ostřílenějších Kanaltrotterů zmocňovala dusivá panika. Čas měřil pouze plněním svého kbelíku. Kus kůže. Bahno. Zuby. Zvířecí, nebo lidské, to nevěděl. Půlka ovčí lebky i s čelistí. Kbelík byl plný.

Lampa mihotavě zhasla, ale on dokázal najít cestu i potmě. Pelášil kanálem, brodil se ledovou vodou, nohy mu mrzly. Snažil se odhadnout váhu svého kbelíku: dvě kila, tři? Možná pět korun, když bude mít štěstí. Kosti byly nasáklé vodou, a než je odnesl k prodeji vařičům mýdla do Atzgersdorfu, musel je pečlivě vysušit.

* * *

Navečer v den konání bálu se Greta ponořila do lázně. Rozbalila šarlatový a žlutý papír nové kostky mimózového mýdla a umyla si ruce a obličej. Nepřemýšlela o tom, kdo mýdlo vyráběl a z čeho. Když se celá osušila, posadila se v nových bílých šatech do křesla vedle krbu, přitáhla si kolena k bradě a rozhlížela se po svém dívčím pokoji, z něhož už zmizela většina jejích cenností. Anna zabalila tucet beden k odeslání do Anglie a jejího nového domova. Většina jich byla podle barončiných pokynů naplněna svatebními šperky a šaty z Paříže. Byl tady perský koberec z osmnáctého století nebo porcelánová miska na náušnice, která kdysi patřila císařovně Josefíně. Gretu tyhle předměty příliš nezajímaly. Měly jen připomenout jejím nastávajícím příbuzným, že nová nevěsta možná není tak bohatá jako londýnská rodina, ale stále je to Goldbaumová. S Anninou pomocí Greta sbalila vlastní cennosti, které se lišily od výběru její matky. Ilustrovanou knihu o kolibřících, kterou jí Otto věnoval k osmnáctinám. Byly do ní vložené originální ilustrace, ale na obálce byl zřetelný čokoládový otisk prstu, za který se Greta styděla. Ze zdí dívčího pokoje mizely také obrazy. Stejně už ten pokoj nebyl její, soudila. Byl zbavený všech věcí, které z něj dělaly domov.

„Sedni si,“ přikázala jí Anna, která sem vtrhla a ukázala na židli před toaletním stolkem. „Přivedla jsem Helgu, aby ti znovu zkusila udělat něco s těmi vlasy.“

Greta vzdychla a přesunula se před zrcadlo, kde si pohrávala s krabicí sponek, zatímco ji dvě služebné za neustálého hašteření tahaly za vlasy a pokoušely se přimět je k poslušnosti.

„Nevím, proč si s tím děláš starosti. Nejde to.“

„Baronka na tom trvala. Chce tě vidět.“

„Kvůli tomu mi nemusíš sahat na vlasy. Půjdu za ní hned. Řeknu jí, že jsi chrabře bojovala. S nepřítelem, který se nedá porazit.“

Greta vstala a dovolila oběma dívkám, aby jí přihladily záhyby na bílém hedvábí a daly přes ramena korálkový přehoz.

„Škoda že tě nemůže vidět pan Albert Goldbaum. Jsi jako obrázek,“ řekla Anna, obdivujíc svou ruční práci.

„Ano, chudák Albert,“ souhlasila Greta nepřesvědčeně. Albert v Londýně silně nachladl a nemohl cestovat. Dnešní předsvatební slavnost se musela obejít bez ženicha, což podle Grety nevěstilo nic dobrého. Kdo ví, jak by ji Albert vnímal. Byla vyšší, než velely módní trendy, měla husté a nepoddajné vlasy a velké (a po-dle klenotníka, který jí bral míru na zásnubní a snubní prstýnek) „drahé“ ruce. Nicméně měla dokonale tvarovaná ústa. Ne že by lidé měli tolik příležitostí to posoudit, protože, jak si stěžovala baronka, ta ústa byla v neustálém pohybu.

Gretinu fotografii už do Anglie poslali, nepochybně aby přesvědčila Alberta, že nevěsta je dostatečně půvabná. Nikoho nenapadlo poslat jí jeho fotografii. Byl mladý. Byl Goldbaum. Jaké by asi tak mohla mít námitky?

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Vídeň, duben