Monika Bittl, OHNE MEINEN MANN WÄR ICH GLÜCKLICH VERHEIRATET

Copyright © 2018 Monika Bittl © 2018 Knaur Verlag.

An Imprint Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich

Cover illustration © Cindy Fröhlich, 2018

Translation © Ivana Dresia, 2019

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-103-0 (e-Pub)

ISBN 978-80-7593-104-7 (mobi)

Obsah

Předmluva

Miláčkem na 97. pohled

Kompilátor mužského úhlu pohledu

Kdo spí dvakrát s tou samou

Návod k obsluze manželky

Návod k obsluze manžela

Nic si nedáme

Je to láska, nebo to můžeme vyhodit?

Ke šťastnému manželství patří obvykle více než dvě osoby

A vy jste vdaná?

Zpráva století

Vítejte v tomto divadle!

Hádanky

Tchyně a jiná monstra

Jako králíci

Kouzelné slovo

Koho byste volili? Trumpa, nebo Macrona?

Nakupování pro pokročilé

Úplně normální poruchy

Recept na svatební polévku

Love him or leave him

V čem je vtip

Navždy je dost dlouho

Hledání pokladu

Šedá mračna

Speed-Doctoring

Děje se něco?

Test: Hodíte se pro manželství?

Test: Hodíte se pro manželství?

Myšlenkové rallye

Jak z toho ven

Ona a On a WhatsApp kontakt

Je suis Alex

Dobrý čich

Ve správném těle

Jsme sovy

Genderový dýchánek

Scény z manželského života

Filémón a Baukis

Hezké, nebo praktické?

Nákupní horečka

Interview s Bohem

Skupinový sex v domově důchodců

Místo činu – ložnice Vražedný protokol

On má vždycky poslední slovo

Zdroje

Podobnost s žijícími osobami,

nebo s osobami žijícími v mé domácnosti,

je čistě náhodná.

Předmluva

Když jsem ho potkala poprvé, pomlouvala jsem ho pak s nejlepší kamarádkou: „Jestli si tenhle týpek někdy v životě najde přítelkyni, už teď ji lituji.“

S tímhle „týpkem“ žiju dnes už 32 let, z toho jsme 22 let manželé. Máme spolu děti, podáváme společné daňové přiznání a dělíme si šatní skříň v poměru 70 : 30 v můj prospěch. Stejný poměr vyjadřuje taky moje dobré charakterové vlastnosti ve srovnání s jeho. Jeho plusy jsou… no jo, co vlastně?

Jeho životní postoje: vybavení bytu: rustikální – dub, vášnivý fanoušek formule 1, nesnáší hosty, zbožňuje latinu a řídí se heslem: „Co můžeš udělat dnes, neodkládej na zítřek“, proto si oblečení na druhý den připravuje už večer předtím. Mně se líbí velkoměstský loft v minimalistickém stylu, nesnáším zápasy v televizi, nejradši bych každý den uspořádala párty pro celou čtvrť, nervují mě intelektuálové a večer před spaním rozházím svlečené oblečení kolem postele.

K mému nesmírnému údivu jsme se dosud ještě vzájemně nepozabíjeli. A ještě podivuhodnější než skutečnost, že už 32 let oba přežíváme, je… ehm… fakt, že se pořád ještě… ehm… milujeme. Neboť to, co nás drží pohromadě, není bohatství ani zvyk, a ani tajemství v podobě mrtvoly ukryté v našem sklepě.

Dokonce moje matka se mě nedávno zeptala: „Řekni mi upřímně, proč zůstáváš s Alexem? Nech mě hádat! Kvůli hypotéce? Kvůli dětem? Z lhostejnosti?“

„Ne,“ odpověděla jsem po krátkém rozmyšlení. „Asi to bude láska.“

Moje matka po mně vrhla pohled, jako kdybych se chystala zahrát si s ní mikado, zatímco vypuklo zemětřesení osmého stupně Richterovy škály.

Jak je to možné? Pod pojmem „největší záhady lidstva“ si nepředstavím tak jako ostatní lidé vznik života, nekonečnost vesmíru nebo mayský kalendář, ne, já si představím jeho, svého muže a… ehm… ano: naši lásku.

Mám pocit, že je na čase tento pojem oprášit a recyklovat. V dnešní době mluvíme o „harmonickém vztahu“, „rovnoprávném partnerství“ nebo o „partnerech pro určité životní období“. Už se neodvážíme říct: „Miluji ho,“ protože je to zprofanováno. Přesto neexistuje žádný výstižnější výraz pro tento stav, když nechceme zdůraznit účelovou pospolitost, ale POCIT, od kterého se vše odehrává. Láska je zkrátka úžasný vynález lidstva. No dobrá… to je narkóza, jízdní kolo a myčka taky.

Žádné strachy, milé čtenářky a milí čtenáři, „musí to nejspíš být láska“ nevede do časů před emancipací, kdy místo ženy bylo u dětí a u sporáku. Přiznat se staromódně k lásce naopak osvobozuje od psychologického korzetu a společenského tlaku na to, abyste byla perfektní ženou. A to navzdory tomu, že vědci zkoumající mezilidské konflikty by u mého muže a u mě až do konce svých životů našli dostatek studijního materiálu. Protože my se neustále dohadujeme. A nejen to. Většinou ignorujeme veškerá pravidla takzvaného konstruktivního dialogu. Nedáváme si například žádné dárky – ani k výročí svatby, protože na něj většinou zapomeneme. (To ale neznamená, že bych mu neudělala scénu včetně přednášky o feminismu a patriarchálních strukturách, což vedlo posledně ke kýženému cíli, a sice že rychle běžel shánět můj oblíbený parfém. Vidíte, jak umí být nápaditý!) V průměru jednou za rok (dříve třikrát!) ho opustím, aspoň na jednu noc, nastěhuju se do hotelu, pevně rozhodnutá už nikdy se k tomu odpornému člověku nevrátit – dokud se v pět ráno neprobudím – nemůžu už spát, protože toho hnusáka vedle sebe nemám a chybí mi jeho černý humor: „Příště na sebe musíme řvát ještě víc nahlas, aby z toho sousedi taky něco měli, jejich život je tak nudný!“

Lžeme jeden druhému, ale občas si taky říkáme pravdu. Hodně si spolu povídáme. Většinou jen tak o blbostech. Ale občas jdeme i do hloubky. Oba umíme ustupovat, podívat se na problém očima druhého. Nedávno jsme stáli u ledničky a dohadovali se, jestli mléko má být napravo, nebo nalevo, dokud náš syn nezačal kroutit hlavou: „Neuvěřitelné, kvůli čemu se dospělí dokážou hádat!“

To snad ani nemůže být pravda – jsme spolu už tolik let! Jak je to jen možné? Jak se to mohlo stát zrovna mně, mně, která jsem dřív považovala manželství za něco jako vězení? Jak vlastně funguje dobré manželství (existuje to vůbec?) v časech enormní rozvodovosti a hledání dokonalého individuálního štěstí?

Každá doba s sebou nese určité hodnoty a představy, které se obecně nezpochybňují, protože nám přinášejí pocit bezpečí. Pocit jistoty, který nutně potřebujeme, který hledáme ve společnosti, ale především v partnerství. Nejsme tak nezávislí, jak si o sobě rádi myslíme. Pořád je v nás kus dítěte. Dnešní doba nás navádí, ať se nevážeme. Zapomněli jsme, že umět se někoho „pořádně držet“ nás může učinit šťastnějšími. Heslo předchozí generace znělo: „Drž se ho, nic lepšího stejně nenajdeš!“ Naše generace radši flexibilně partnera vymění, než by se smířila s jeho nedostatky.

Existují dobré důvody, proč partnera opustit, o tom žádná. Když má jinou, nebo když nevynáší odpadky. Ačkoliv, ženy v mém okolí se občas radši smíří s tou nevěrou než s lenochem ve společné domácnosti. „Moje tři děti umí pověsit bundy na věšák, můj muž to neumí,“ vysvětlila mi nedávno jedna známá na moji otázku, proč podala žádost o rozvod. I když víme, že v každém muži je navěky malé dítě, stejně doufáme, že jakmile začne vyměňovat plíny našim společným dětem, definitivně na nás přestane pokřikovat: „Miláčku, co mám dělat? V lednici už vůbec nic není!“ V těchto situacích nehloubejte nad tím, že coby single by jistě zvládal dokonale vést domácnost, starat se o děti a k tomu dělat kariéru. U takovýchto infantilních výkřiků o prázdné lednici zabere jediné, a sice jasná instrukce: „Tak jdi nakoupit!“

Občas se lidi přestanou milovat, a pak je lepší se rozejít. Ale jak je možné, že zhruba u třetiny párů se po letech objeví nějací zloději a lásku ukradnou? A jak to, že jiní ignoranti, jako třeba my, trvanlivost svazku stále prodlužují, i když zamilovanost dávno vyprchala? Jak je možné, že dvě třetiny lidí věří na lásku, která vydrží celý život, ale přitom neúnavně zaměstnávají rozvodové právníky? A jak je proboha možné, že podle statistik jsou lidé v manželství šťastnější než nesezdané páry? Že bychom si tuto hodnotu dobrovolně dobyli zpět? Hodnotu, která dost možná není vůbec zpátečnická, ale je univerzální, protože je závazná? Proč věříme na „plné pojistné plnění“, ačkoliv ve smlouvě máme jen „povinné ručení“? Jak si můžu stvořit ideálního muže a proč ke šťastnému manželství obvykle patří víc než dvě osoby?

Tyto a další otázky sleduje tahle kniha. Ve věci lásky se dostaneme i k nejdůležitější otázce vůbec: jak poznám, že je to ten pravý, když doma ani neumí zapojit wifi?

Jestli existuje vůbec nějaký aspoň trochu spolehlivý návod na manželství, podle posledních vědeckých průzkumů zní: Žena musí být šťastná, pak to funguje! Ale vážně. Jde jen o tebe, milá čtenářko! Duševní život muže nehraje podle nejnovějších vědeckých zjištění žádnou roli, je zcela irelevantní a nemá vliv na to, jestli se později v důchoďáku podělíte o večeři. Jde jen o tebe a o tvoje osobní štěstí. Jak toho ale dosáhnout vedle něho, to ti neprozradí nikdy nikdo, kromě mě tady – možná.

32 let, to je dlouhá trať, žádný sprint. Trénink na úspěšný one-night-stand se od tréninku na dlouhodobé partnerství zásadně liší. Ale pozor! Tato kniha není tréninkovou příručkou s přesnými návody. Není to ani patentovaný recept na lásku, protože nic takového neexistuje. Jenom vám zde představím kuriózní přísady, svoji vlastní milostnou polívku si musíte uvařit sami – budete-li chtít. Kromě toho doufám, že vás svými texty pobavím, protože schopnost podívat se na věci z odstupu je osvobozující.

V mých historkách a příkladech se sami poznáte – a sami sobě i jiným se zasmějete. Neboť humor je nejen zatraceně dobrým základem pro partnerství, ale taky možností, jak zvládat menší i větší tragédie běžného dne – včetně manžela.

Miláčkem na 97. pohled

Čtvrtina sekundy může rozhodnout celý váš život. Ne, nemám na mysli nepozornost v dopravním provozu nebo geniální nápad, díky kterému zbohatnete, a ani impulzivní chuť vraždit při rozhovoru s finančním úředníkem.

Podle vědeckých výzkumů právě čtvrtina sekundy rozhoduje o tom, jestli jsou nám lidé, se kterými se nově seznamujeme, sympatičtí, nebo ne, a také, jestli se „na první pohled“ zamilujeme. 74 % Němců věří na životní lásku a 76 % věří na lásku na první pohled. No a já myslím, že se mnou a s Alexem se to nějak zvrhlo, protože u nás se to vyvíjelo úplně jinak.

Čím dále od události, tím větší tendence vše si idealizovat. Proto jsem nahlédla do svých starých deníčků, co jsem si tenkrát zapsala o prvním setkání s mým mužem. Co vám mám povídat? Není tam nic, nada, niente! Ani zmínka. Datum našeho prvního setkání se nedá zjistit. Manžela se ani nebudu ptát. To by bylo asi stejně smysluplné, jako žádat naši babičku, aby mi vysvětlila všechny detailní funkce WhatsAppu. Ale každopádně, Alex si vzpomíná, že jsme se někdy v prosinci před 33 lety spolu poprvé vyspali – ale stejně jako já neví, kdy jsme se rozhodli, že jsme pár. Muselo to být někdy zhruba v květnu před 32 roky, každopádně jsme si to tak stanovili – pár dní sem, pár dní tam, co už teď s tím, po tolika letech.

Čím jsem si ale jistá: láska na první pohled to nebyla. Spíš naopak. Na okolnosti našeho prvního setkání si ještě docela jasně vzpomínám. Takhle jsem tuto událost líčila svým přátelům na Facebooku o 30 let později:

„Před 30 lety jsem díky společným známým potkala na koncertě jednoho pohledného, mladého muže. Po koncertě jsme šli ještě do hospody, popíjeli, balili si cigarety a nadšeně diskutovali až do zavírací hodiny o Zelených, kteří právě vznikli, o upjaté společnosti a o tom, co chceme studovat. Pak jsem ho vzala s sebou do svého minibytečku. Tam došlo na nepříjemné překvapení. Místo aby mi dělal komplimenty, jak se mu tam líbí, nebo se mě rovnou pokusil políbit, odhalil geografické chyby na mapě, kterou jsem měla pověšenou na zdi, což ho inspirovalo k lingvistickému okénku ve starořečtině, a oklikou se dostal k tématu jedné zcela neznámé malby od van Gogha. Tento obraz prý je jeho nejlepší, Slunečnice jsou zcela přeceňované, ty má přece v obýváku na zdi každý šosák. Právě Slunečnice jsem měla na záchodě, od té chvíle jsem pořád myslela na to, že se mu snad nebude chtít, a pro jistotu už jsem mu nenalévala. Ale stalo se, co se stát muselo – samozřejmě že se mu chtělo!

Vrátil se, neřekl nic, a vzápětí se mile rozloučil. Následující ráno jsem se probudila a pomyslela si: Ten má o kolečko víc! Co to je za člověka, že vidí chyby na mapě? Kdo se dnes zajímá o van Gogha? Koho proboha zajímá lingvistický problém ve starořečtině? Ne, ne, to nebude žádný revolucionář, ten patří do šuplíku Zakuklený šosák.“

S tímto „zakukleným šosákem“ mám dnes nejen dvě společné děti, ale taky prožitou více než polovinu svého dosavadního života. V našem bytě visí na zdi mapa bez chyb a kopie neznámého van Gogha. Zbytek našeho bytu jsem zařídila sama. Občas mi moji volbu pochválí, dokonce někdy složí kompliment mně samotné. U večeře občas diskutujeme o nevyřešených lingvistických problémech, nyní už ve čtyřech.

Co je tohle za nestydatý druh štěstí, potkat takového člověka, zamilovat se a dlouhodobě ustát všechny bouře a hádky?

Takže, láska na první pohled to rozhodně nebyla. A musím přiznat, že jsem vždy byla trochu na pochybách, nejedná-li se o „z nouze ctnost“ vztah, protože to hned nezajiskřilo. Ne, ne, pochybnost není ten správný výraz, ale vrtalo mi to v hlavě: Je láska mezi námi skutečně Velká, když se neobjevila ihned? Moje kamarádka Kikki mi řekla, že po 15 minutách s Ním VĚDĚLA, že je to ON – muž jejího života. Seznámili se v tramvaji, ona držela v ruce plánek města (ano, to tak dřív bylo, žádné Google Maps!), který jí spadl na zem. Kikkin pozdější muž plánek zvedl a začali si povídat. A po 15 minutách měla Kikki jasno – ten, nebo žádný jiný!

Takové historky slyším dnes a denně, a taky svět šlágrů je toho plný. A tak tedy, i když rozum mi říkal, že může být i něco jiného než láska na první pohled, stejně mě vždy zaplavily pochybnosti, jestli naše láska není náhodou menší a méně hodnotná, jen proto, že se vyvíjela ze stadia housenky až ke krásnému motýlovi.

Ale pak jsem dostala odpověď na svoje pochybnosti ve formě zveřejnění nejnovějších vědeckých výzkumů: „Existuje láska na první pohled – ale je to iluze.“

Co to znamená? Čtu dychtivě dál. Tým pod vedením psychologa Floriana Zsoka zadal 400 ženám a mužům úkol hodnotit fotky potenciálních partnerů a pak zorganizoval Speed-Dating, kde se setkali s neznámými lidmi. K tomu měli zúčastnění vyjadřovat svoje pocity.

Všichni zúčastnění uvedli, že alespoň u jednoho setkání se jednalo o lásku na první pohled. Tolik vědci. „Ale láska je příliš velké slovo na to, co pokusné osoby zažily,“ vysvětluje vedoucí psycholog Florian Zsok.

Neboť láska se skládá z důvěry, intimity, podpory, péče, náklonnosti; že by všechny tyhle hluboké city vznikly na pouhý první pohled, je velmi troufalé tvrzení. Pocit jistoty a lásky se vytváří během společných zážitků. První pohled nám říká pouze to, že protějšek je pro nás atraktivní. To se ale odehraje během mrknutí oka: milisekundy stačí k rozhodnutí o dojmu, který už je zpravidla nezvratný. Nadšenci v pokusu psychologa Zsoka tedy nezažívali lásku – byla to přitažlivost, žádostivost nebo touha, pocity, které se zakládají výlučně na fyzické atraktivitě protějšku.

A byli to téměř výlučně mužští účastníci, kteří tímto způsobem vzplanuli. „To potvrzuje rozšířené představy, že muži jsou více zaměřeni na zevnějšek,“ říká Zsok. Pro ženy je důležitější přizpůsobivost a status, ale tyto kvality nejsou vidět na první pohled.

Dle jedné další studie párů, které se do sebe zamilovaly na první pohled, zůstane po roce jen pět procent spolu. Všechny ostatní ztroskotají na svých iluzích, které si o své lásce vytvořily.

Třeba i proto jsme s Alexem stále spolu, protože od začátku jsme netoužili být v sedmém nebi, spíš jsme hledali byt, který bychom si mohli dovolit.

Čistý pragmatismus je možná rozumný pro společnou domácnost; co se týká lásky, bude to přece jen trochu komplikovanější. Co já o tom vlastně vím! Pro žádnou jinou oblast v mém životě neplatí víc: „Vím, že nic nevím!“ Ale jedno vím: Miluji ho!

Aby to teď nebylo až příliš romantické a sentimentální, abychom se tu ještě hned nerozplakali jako naše tetičky a strýčkové na naší svatbě, pošlu vás jedním dalším faktem zpět na zem. Faktem, který jsem taky četla v nějaké statistice. Nejoblíbenější přezdívkou mezi německými páry je Schatz (pozn. překladatele: doslova poklad, přeneseně miláček, zlatíčko). No teda! Jak originální! Jak neobvyklé! Jak zvláštní. Taky si tak říkáme. Jó.

Konec ukázky