HODNOCENÍ KNIHY METODA BULLET JOURNAL

„Bullet Journal je jedním z nejelegantnějších a nejefektivnějších systémů produktivity, s jakými jsem se setkal. Nejen že vám pomůže si lépe zorganizovat život, ale také vám pomůže stát se lepším člověkem. Tuto knihu (a metodu, kterou popisuje) vřele doporučuji všem, kdo chtějí od života víc.“

— Cal Newport, autor knihy Hluboká práce

„Jestli si rádi píšete deníky, nebo jste to vždycky chtěli vyzkoušet, Metoda Bullet Journal přináší jednoduchý způsob zapisování a nepochybně změní váš život mnohem víc, než si dokážete představit.“

— Hal Elrod, autor knihy Zázračné ráno

„Ryder odvedl velký kus práce a podělil se s námi o komplexní a praktickou metodiku, která popisuje, jak využít mocný nástroj k vyjadřování svých myšlenek – je úplně jedno, čeho se týkají! Jeho kniha představuje úžasné pojednání a návod na osvobození a zacílení svého vědomí se spoustou tipů, jak hrát tu velkou a nádhernou hru.“

— David Allen, autor knihy Mít vše hotovo

Ryder Carroll

METODA BULLET JOURNAL

Zhodnoťte včerejšek, uspořádejte si dnešek a naplánujte zítřek

Copyright © 2018 by Ryder Carroll

All rights reserved. This edition published by arrangement with Portfolio, an imprint of Penguin Random House LLC.

Podle anglického originálu The Bullet Journal Method: Track the Past, Order the Present, Design the Future vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2019. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Kateřina Harrison Lipenská

Odpovědná redaktorka Lenka Čížková

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Gabriela Otteová a Tomáš Baránek

Sazba a grafická úprava David Dvořák

Obálka Ryder Carroll

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/bujo]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #bujo #bulletjournal

© Jan Melvil Publishing, 2019

ISBN 978-80-7555-074-3

TIP: doporučujeme navštívit skupinu uživatelů BuJo na www.melvil.cz/skupina-bujo

Ničeho neodkládejme, každodenně zúčtujme s životem… Kdo každodenně uzavírá život svůj, nemá nedostatek času.

— SENECA, Výbor z listů Luciliovi

ÚVOD

Ten záhadný balíček mi přišel bez ohlášení. A ještě víc mě překvapilo, že adresa na něm byla napsaná nezaměnitelně úhledným tiskacím písmem mé mámy. Že by nějaké překvapení nebo dárek? Jen tak? Těžko.

V krabici jsem našel štosy starých zápisníků. Celý zmatený jsem jeden z nich vytáhl, měl svítivě oranžový obal ozdobený graffiti. Stránky byly plné hrubých náčrtů robotů, příšer, bitevních scén a taky slov s neuvěřitelným množstvím chyb. Různých… zamrazilo mě. Ty jsou přece moje!

Zhluboka jsem se nadechl a začal listovat. Bylo to víc než nostalgické vzpomínání. Jako bych se oblékl do dávno odložené kůže svého skoro zapomenutého já. Listoval jsem dalším notesem, z kterého vypadl složený list. Zvědavě jsem ho rozložil a našel legrační obrázek nějakého strašně rozzlobeného muže.

Řval tak zarputile, až mu lezly oči z důlků a jazyk mu rozčilením vypadával z pusy. Na stránce byla napsaná dvě slova. To první, malé, nesměle zastrčené v rohu, odhalovalo totožnost toho muže, o kterého se pokoušela mrtvice: můj bývalý učitel. Druhé, velké a kostrbaté slovo označovalo důvod a příjemce jeho běsnění. Bylo to mé jméno.

Potíže mi začaly už na základní škole. Přicházely první špatné známky, učitelé rudli vzteky a odvážlivci, co se mě snažili doučovat, to dřív nebo později vždycky vzdali. Protože výsledky jsem měl opravdu mizerné, velkou část prázdnin jsem trávil ve speciálních letních školách a u psychologů. Nakonec mi diagnostikovali poruchu pozornosti (ADD). Bylo to v 80. letech, kdy se toho vědělo víc o ptáku kiwi než o tomhle onemocnění. Dostupné zdroje informací byly buď příliš složité, nebo rovnou beznadějné, takže se nedaly použít nebo neodpovídaly mým potřebám. Jen mi přisypávaly sůl do rány. Moje mysl fungovala naprosto specificky, a tak jsem si většinou musel poradit sám.

Hlavní problém spočíval v tom, že jsem nedokázal ovládat pozornost. Ne že bych se nemohl soustředit, ale dělalo mi potíže soustředit se na správnou věc ve správnou dobu, být přítomný duchem. Moje mysl pokaždé vystřelila za tím, co bylo zrovna nejpřitažlivější. A jak jsem se pohyboval v cyklu roztěkanosti, úkoly se kupily, až mě úplně zavalily. Často jsem je nezvládal dost dobře nebo jsem nestíhal. A protože jsem se takhle cítil každý den, začal jsem o sobě pochybovat. Není nic horšího než krutost, s jakou mluvíme sami k sobě.

Obdivoval jsem své úspěšné spolužáky, jejich neochvějnou koncentraci a bloky plné podrobných poznámek. Začal mě fascinovat řád a disciplína, které mi připadaly stejnou měrou krásné jako cizí. Abych do těchto tajů pronikl, začal jsem si vymýšlet různé organizační pomůcky podle toho, jak fungovala moje mysl.

Cestou pokusů a mnoha omylů jsem si postupně poskládal vyhovující systém agendy – a to ve starém dobrém papírovém notýsku. Byl to plánovací kalendář, deník, zápisník, seznam úkolů a skicák v jednom. Sloužil mi jako praktický, ale přitom milosrdný nástroj k organizování netrpělivé mysli. Postupně jsem byl méně nepozorný, méně ochromený a mnohem víc produktivní. Uvědomil jsem si, že se svými problémy se musím poprat sám. A co bylo důležitější, došlo mi, že to dokážu!

V roce 2007 už jsem pracoval jako webový designér pro velkou módní značku se sídlem v neonovém srdci New York City, na Times Square. Práci jsem sehnal přes jednu známou, která ve firmě pracovala a zrovna v té době se potýkala s plánováním své nadcházející svatby. Její stůl pokrývala tlustá vrstva zápisníků, lepicích bločků a papírů. Vypadalo to tam jako v pokoji nějakého konspiračního maniaka, jaké vídáme v kriminálkách.

Chtěl jsem jí nějak oplatit, že mi k tomu místu pomohla. A tak když jsem ji jednou viděl, jak se přehrabuje v tom nepořádku a zase se snaží najít nějakou zatoulanou poznámku, rozpačitě jsem navrhl, že jí ukážu, jak používám svůj zápisník. Otočila se ke mně se zdviženým obočím a k mému překvapení (a zděšení) nabídku přijala. Nádech, výdech. Co jsem si to na sebe ušil? Ukázat někomu zápisník znamenalo nechat ho bez cenzury nahlédnout do své hlavy, která, no… víte co.

Pár dní na to jsme šli na kávu. Poměrně dlouho jsem jí všechno neobratně vysvětloval. Připadal jsem si hrozně zranitelný, když jsem vykládal, jak si organizuju myšlenky – symboly, systémy, šablony, cykly, seznamy. Pro mě to byly berličky, které měly být oporou vadnému mozku. Celou dobu jsem se vyhýbal jejímu pohledu. Poté, co jsem skončil, zvedl jsem oči a hanbou bych se nejradši propadl. Dívala se na mě s otevřenou pusou, takže se všechny mé obavy okamžitě potvrdily. Nesnesitelně dlouho bylo ticho a pak řekla: „Tohle si nemůžeš nechávat pro sebe.“

Po tom útrpném školení to dalo ještě poměrně hodně přemlouvání, než jsem svůj systém začal sdílet s dalšími lidmi. Ale v průběhu let jsem se naučil obratně odpovídat na nesmělé dotazy designérů, vývojářů, projektových manažerů a účetních ohledně zápisníku, bez kterého jsem neudělal ani krok. Někteří se ptali na organizaci každodenního života. Tak jsem jim ukazoval, jak si můžou stručně zapisovat úkoly, události a poznámky. Jiní se ptali na nastavování cílů. Tak jsem jim předváděl, jak se dá můj systém využít při sestavování akčních plánů k dosažení budoucích cílů. Další jen chtěli mít ve věcech menší zmatek, tak jsem jim ukázal, jak lze nahrnout všechny poznámky a projekty pěkně do jednoho zápisníku.

Nikdy mě nenapadlo, že řešení, která jsem si vymyslel, by mohla mít tak široké uplatnění. Když měl někdo nějakou specifickou potřebu, stačilo některou z technik jednoduše upravit tak, aby jí vyhovovala. Začal jsem přemýšlet o tom, že podělím-li se o svá řešení běžných organizačních problémů, možná to někomu pomůže od frustrace, která mě trápila v mládí, nebo ji aspoň zmírní.

To je sice hezké, ale jestli mám ještě někdy otevřít pusu, už to nesmí být žádná trapná improvizace. Systému jsem dal formu a tvar, okleštil jsem ho jen na ty nejefektivnější techniky, které jsem v průběhu několika let vytvořil. Nic podobného neexistovalo, takže jsem musel vymyslet nový jazyk s vlastní slovní zásobou. Díky tomu bylo možné vše snadno vysvětlit a snad se to i naučit, jak jsem doufal. Teď to chtělo ještě najít pro systém název, který by odpovídal jeho rychlosti, efektivitě, původu a účelu. Nazval jsem ho Bullet Journal.

Potom jsem spustil webovou stránku obsahující interaktivní návody a videa, sloužící jako průvodce zbrusu novým systémem Bullet Journal, zkráceně BuJo. Když počet návštěvníků stránky dosáhl stovky, usmál jsem se. Znamenalo to pro mě, že mise je splněna! A pak se stalo něco neuvěřitelného. Stránku Bulletjournal.com představil web Lifehack.org. Potom Lifehacker.com, potom internetový časopis Fast Company a pak už se informace začaly šířit virálně. Počet unikátních návštěvníků se zvýšil ze 100 na 100 000 za několik dní.

Na webu se začaly objevovat celé komunity praktikující Bullet Journal. K mému úžasu se lidé otevřeně navzájem dělili o to, jak řeší i hluboce osobní problémy. Váleční veteráni psali o taktikách, jak se pomocí metody Bullet Journal vyrovnávají s posttraumatickou stresovou poruchou. Lidé trpící obsedantně kompulzivní poruchou sdíleli postupy, jak si vytvořit odstup od myšlenek, které je přemáhají. Dojalo mě, když jsem narazil na lidi trpící ADD stejně jako já, kteří mluvili o tom, jak se jim podařilo zlepšit známky a zmírnit úzkosti. V mnohdy toxickém světě internetových komunit vytvořily tyhle skupiny neuvěřitelně pozitivní a povzbudivé prostředí zaměřené na různé problémy a všechny využívaly ten samý nástroj.

Sandy narazila na Bullet Journal v květnu 2017 díky videu na Facebooku. Kvůli nedostatku spánku a péči o malé dítě vedla totálně chaotický život a často zapomínala, což by o ní normálně nikdo neřekl. Myšlenky se jí v hlavě honily jak veverky: Spal dost dlouho? Má všechna očkování? Do kdy že je potřeba odevzdat přihlášku do školky? Jakmile vyřídila jeden úkol, hned místo něj vyskočil další. Byla ve stresu a propadala beznaději. Vědí snad ostatní mámy něco, co ona neví? A tak když se doslechla o organizačním systému, ke kterému stačí obyčejný poznámkový blok, řekla si, že nemá co ztratit.

Prvním krokem bylo zapsat si všechno, co musí udělat tenhle měsíc. Do oddělených sloupců si napsala rozvrh každého člena rodiny. Všichni měli nepravidelnou pracovní dobu. Připadalo jí, že může ten kolotoč konečně zastavit a podívat se, kde kdo v příštích čtyřech týdnech bude. Děsila ji představa, že by jeden z nich za pár let zapomněl vyzvednout dítě ze školky. Zdálo se, že je to jen otázka času, než jim unikne něco důležitého.

Sandy si odhodlaně nalinkovala další sloupec. Přehledně si zapsala všechny naplánované akce a narozeniny. Do měsíčního finančního přehledu si zapsala data a částky jednotlivých plateb. Přidala taky denní políčka k zaznamenávání zvyků a cílů – nebo jen připomenutí, aby se zastavila a nadechla se!

Psaní rukou bylo zvláštně uklidňující. Sandy si ale nechtěla dělat moc velké naděje, protože tolik jiných systémů slibovalo, že jí vrátí její systematické já, ale dlouhodobou změnu nepřinesly.

Pokračovala dál podle návodu. Další část jí měla pomoci, aby neztrácela z očí celkový obraz. Jaké ambice má na příští rok? Na stránku ročních cílů se odvážila uvést srdcový projekt, o jehož realizaci se chabě pokoušela už několik let – a bez viditelných výsledků. Že by se vyhýbala psaní rukou a kreslení kvůli obsedantně kompulzivní poruše? Nebo toho prostě má moc? Věděla jen, že má potenciál, který nevyužívá.

V průběhu pár dalších týdnů se její zvyk sednout si k zápisníku zautomatizoval podobně jako čištění zubů. Jakkoliv přihlouple to vypadalo, odškrtávání políček ji motivovalo, protože jí připomínalo, že počet úkolů na každý den je konečný. Nezapomněla zaplatit jediný účet. Ani nemusela posílat žádné dlouhé omluvné textovky, protože zapomněla na něčí narozeniny. Rozložení zápisníku Bullet Journal jí rovněž připomínalo, že každodenní úkoly jsou součástí většího celku. Stránky měsíčních a ročních cílů jí den co den ukazovaly, že má před sebou dlouhou cestu, po které jde správným směrem. Její finta spočívala v tom, že si do každého denního přehledu přidala drobný projekt pro radost, třeba 15 minut psaní rukou, a tomu se každý den věnovala ze všeho nejdřív. Vždycky si našla 15 minut, ještě před tím, než se podívala na telefon. Čas jako by se natáhl.

Sandy si brzy všimla, že jí zapisování přináší víc než jen řád a čistou hlavu. Celý život trpěla dermatilománií, což je onemocnění označované také jako patologické škrábání kůže, za které se styděla celý život. V případě Sandy se týkalo hlavně prstů. Rušila schůzky a pohovory kvůli tomu, jak hrozně její prsty vypadaly. Někdy kvůli bolesti nemohla spát, neustále jí něco padalo a nezvládala ani ty nejjednodušší úkoly. Vždycky třeba prosila svého manžela nebo matku, aby jí vymačkali citron do čaje, protože ji štípal.

Po několikaměsíčním vedení Bullet Journalu seděla jednou v kuchyni a oči se jí najednou zalily slzami. Podívala se na své ruce, konečně si vymačkala citron a uvědomila si, že už nemá prsty samou ranku. S každým řádkem, písmenem a zápisem ruce zaměstnala a nechala je pomalu, ale jistě zahojit. Přikládám zvláštní stránku, kterou ve svém zápisníku tomuto dni věnovala.

Nejen že jí Bullet Journal pomohl plánovat, sledovat a uchovávat vzpomínky, ale umožnil jí být kreativní, nechat zahojit své tělo a přestat se schovávat a zároveň se stát součástí komunity, která dokáže povzbudit a podpořit. Není v tom sama. I mě inspirovali vynalézaví, houževnatí a odvážní lidé, kteří si mou metodiku upravili podle své situace. A to je jeden z důvodů, proč jsem se rozhodl napsat tuto knihu.

Ať už jste zkušení uživatelé BuJo nebo nováčci, metoda Bullet Journal je pro každého, kdo si hledá místo v naší digitální době. Pomůže vám s organizací prostřednictvím jednoduchých nástrojů a technik, díky nimž se vaše dny rozjasní, zaostří a dostanou směr. Jakkoliv je systematičnost skvělá, představuje jen povrchovou vrstvu něčeho mnohem hlubšího a cennějšího.

Vždycky jsem si myslel, že se kvůli ADD od ostatních liším. A díky téhle komunitě jsem si uvědomil, že mě moje potíže prostě jen přiměly začít brzy řešit něco, co se od té doby stalo rozšířeným neduhem digitálního věku: nedostatek sebeuvědomění.

V nejpropojenější době v historii rychle přestáváme být napojeni sami na sebe. Jsme zahlcení nekončící záplavou informací, takže k nám přichází spousta podnětů, a přesto máme pocit, že nám něco utíká, jsme přepracovaní a nespokojení, zabraní do práce, ale přitom vyhořelí. Technologie se svými nekonečnými rušivými vlivy pronikly do všech koutů mého života, ale moje metodika znamenala nedocenitelný analogový únik, protože mi pomohla definovat a dělat to, co je skutečně důležité. A bezpočtu dalších lidí pomohla znovu získat kontrolu nad životem.

V roce 2015 dal plachý webový návrhář Anthony Gorrity výpověď z práce, protože byl nespokojený, a začal pracovat na volné noze. O tom, že bude dělat sám na sebe, snil celé roky. Nepředvídal však zvýšení tlaku na výkon a potřebu strukturovat si vlastní čas. Vyzkoušel několik aplikací, aby si všechno zorganizoval, ale žádná pro něj nebyla dostatečně flexibilní. Začal si psát poznámky a seznamy úkolů, které ovšem byly velmi neuspořádané. Najednou mu zavolal klient a on se prohrabával šesti různými bloky a hledal poznámky, které potřeboval. Věděl, že to má napsané… někde… Tyhle horečnaté chvilky podkopávaly jeho sebevědomí. Odjakživa se neuměl prosazovat, takže mu dělalo potíže se prezentovat a získávat zakázky – a teď se zdálo, že když už práci dostal, čekala na něj hromada dalších stresujících problémů. Začínalo v něm hlodat, jestli udělal správně, že odešel ze zaměstnání. Potom si vzpomněl, že kdysi viděl video nějakého chlápka, který předváděl jakýsi super komplexní systém, na který nedal dopustit. Googloval si všechna možná zvláštní klíčová slova, až nakonec našel stránku BulletJournal.com. Systém nebyl zdaleka tak složitý, jak si pamatoval. Vzal prázdný notes a začal si dělat přehled všech svých úkolů.

Změnilo se několik věcí. Začal daleko víc vnímat sám sebe. Zjistil, že ho psaní seznamů baví, a zdolávání úkolů ještě víc. A nejlepší na tom bylo, že v jeho čistém a úhledném zápisníku vznikl prostor pro sebevědomí: to, že měl věci napsané, mu dodávalo odvahu, kterou potřeboval při telefonátech s klienty. Byl připravený a své práci rozuměl, takže si přestal připadat jako obchodník a začal se cítit spíš jako tvůrce. V metodě Bullet Journal získal Anthony oporu potřebnou pro objevování svého potenciálu.

To je klíčový aspekt této metodiky – pomáhá nám rozvíjet sebeuvědomění v pracovním světě i mimo něj. Jednoduchý akt, kdy si sedneme a sepíšeme důležité životní detaily, je mnohem víc než pouhá organizace. Lidé díky tomu dovedou znovu navázat spojení se svým vnitřním já a věcmi, které se jich týkají.

Dnes trávím hodně času komunikací se spřízněnými bulletjournalisty, jako je Sandy a Anthony, a odpovídáním na otázky přicházející z téhle komunity. Mnoho jejích příslušníků se snaží funkce svých zápisníků rozšířit. Jiní jdou víc do hloubky a řeší univerzální výzvy, které jsou v dnešním překotném světě umocněné. V knize se těmito otázkami zabývám a ukazuji, jak neocenitelný může být při hledání odpovědí obyčejný notes.

Metodu Bullet Journal tvoří dvě složky: systém a praxe. Nejdřív si představíme systém, abyste se naučili, jak svůj zápisník proměnit v silný organizační nástroj. Potom se zaměříme na využití systému v praxi. Je to kombinace filozofických přístupů z různých tradic, které nás vedou k cílevědomému životu – produktivnímu a zároveň smysluplnému. Metoda Bullet Journal představuje analogový systém pro digitální dobu a je výsledkem mého snažení převést tuto moudrost věků do konkrétních kroků. Pomůže vám zhodnotit včerejšek, uspořádat si dnešek a naplánovat zítřek. Původně jsem ji vytvořil, abych se dokázal vyrovnat se svými vlastními problémy. Během let ale vyzrála v osobní operační systém, který zásadně změnil můj život k lepšímu. Doufám, že to samé přinese i vám.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

I. ČÁST – PŘÍPRAVA

Úvod

II. ČÁST – SYSTÉM

Bleskový zápis

Kolekce

III. ČÁST – VYUŽITÍ V PRAXI

IV. ČÁST – UMĚNÍ

V. ČÁST – KONEC