Postavy v tomto příběhu jsou smyšlené. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

This ebook is copyright material and must not be copied, reproduced, transferred, distributed, leased, licensed or publicly performed or used in any way except as specifically permitted in writing by the publishers, as allowed under the terms and conditions under whitch it was purchased or as strictly permitted by applicable copyright law. Any unauthorized distribution or use of this text may be an direct infringement of the author´s and publisher´s rights and those responsible may be liable in law accordingly.

Copyright © David M. Barnett 2017

Translation © Jana Žlábková, 2019

Original English title: CALLING MAJOR TOM

First published by Trapeze, London

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

978-80-7593-110-8 (e-Pub)

978-80-7593-111-5 (Mobi)

Vzdal se světa.

Ale vzdal se svět jeho?

Věnováno Claire, Charliemu a Alici.

Když mám hlavu v oblacích,

držíte mě při zemi

a naplňujete mé srdce.

Na památku Malcolma Barnetta,

1945–2016

„Jakmile pochopíme, že Země je v podstatě kosmická loď s lidskou posádkou řítící se nekonečným prostorem, začne nám připadat velmi absurdní, že život této lidské rodiny není lépe organizovaný.“

Hubert H. Humphrey, viceprezident Spojených států amerických, 1966

* * *

„A zase se vyčasilo.“

George Formby

Část I.

1

11. ÚNOR 1978

Vraťme se v čase do kina, které už dávno není takové, jaké kdysi bývalo. Chlapec a jeho tatínek vcházejí do tmy. Chlapec tiskne k hrudi pytlík čokoládových bonbonů a kelímek s popcornem. Tatínek pevně svírá jeho rameno a vede ho uličkou po lepkavém koberci. Film ještě nezačal, ale sedící lidé už sledují reklamy a jejich obličeje zalévá bledé světlo. V černém prostoru mezi plátnem a diváky se vinou vzhůru proužky cigaretového dýmu a vzájemně se proplétají. Z plných řad zaznívají tlumené hlasy a šepot.

Thomas Major nikdy nebyl šťastnější. Oslavuje své osmé narozeniny v kině Glendale a za chvíli bude sledovat film, který tolik touží vidět. Má pocit, že je součástí jeho života, jako by ho měl vepsaný do DNA. Doma jsou na stole v jeho pokoji pečlivě vyrovnané dárky, které dostal v den narozenin, jež měl ve skutečnosti před měsícem. Leží tam sada figurek Star Wars: Cantina obsahující vesmírné bytosti, Snaggletootha a Hammerheada, které můžete upevnit na malé stojánky a ohýbat je a otáčet jimi tak, jako by spolu bojovaly. A navíc tady je ještě soundtrack z filmu Star Wars nahraný Londýnským filharmonickým orchestrem, který leží hned vedle maminčina gramofonu Dansette a štosu singlů, které si na něm mohl přehrávat.

A teď je Thomas s tatínkem v kině a brzy ten film opravdu uvidí. Dávají ho první víkend. Museli vystát dlouhou frontu táhnoucí se kolem celého bloku, aby se dostali do kina, které je nejstarší v Cavershamu a patří mezi nejstarší v celém Readingu. Během čekání na začátek filmu se Thomas tatínka zeptá, jestli by chtěl letět do vesmíru.

„Vsadím se, že až ti bude tolik let, kolik je mně, budou na Měsíci města,“ říká tatínek. „Ale pro mě to není. Potřebuju vzduch.“ Hlasitě se zasměje a plácne Thomase po rameni. „Ty bys tam měl být. A žít podle té písničky. Major Tom. Když vyšla, byla tvoje maminka asi ve třetím měsíci. Myslím, že právě proto chtěla, aby ses jmenoval Thomas. Tehdy na tom byla v podstatě stejně jako teď.“ Tatínek zmlkne a pak se podívá na Thomase. „Ten zatracený Bowie je pořád na vrcholu hitparády? Už mě štve, když ho při svačině slyším hulákat někde v domě.“

„Space Oddity,“ pronese Thomas zamyšleně. „Ta písnička se nejmenuje Major Tom, ale Space Oddity.“

Když čekají ve frontě před kinem, projede kolem nich béžové auto. Frank Major obdivně hvízdne. „Hele, Volkswagen Derby. Vyrábí ho od loňska. Tak ten by se mi fakt moc líbil.“ Dloubne loktem do Thomase. „Kdybychom se v něm projížděli, vypadali bychom jako velký frajeři, co říkáš?“

Thomas pokrčí rameny. Auta ho příliš nezajímají.

Tatínek pokračuje: „Možná si ho letos pořídíme. Ale v létě bych chtěl nechat postavit skleník. Dost tím stoupne hodnota domu. Asi bychom měli taky předělat podkroví. Jeden dům v ulici má nové podkroví a na zahradě stojí skleník. A vloni jeho cena vyšplhala skoro na třiadvacet táců. To je paráda, viď?“

Je teprve odpoledne, ale nebe je už temně modré a nad horizontem visí nízko nad černými střechami kulatý měsíc. „Je jako desetipence,“ řekne tatínek. Thomas zavře jedno oko a spojí palec a ukazováček kolem měsíčního kotouče.

„Mám ho, tati! Mám měsíc!“

„Dej si ho do kapsy, synku,“ řekne tatínek. „Člověk nikdy neví, kdy se může hodit. A teď už musíme jít dovnitř.“

Thomas strčí neviditelný měsíc velký jako desetipence do horní kapsy hnědé košile se širokým límcem. V břiše ho trochu tíží hamburger, který měl k obědu v bistru, ale na různé sladkosti je tam stejně místa dost. Tatínek kývne hlavou, a než zaplatí u kiosku, pronese cosi o „bezedném žaludku“.

A teď už ho vede k prázdnému sedadlu na konci řady. Projdou kolem pána, paní a tří holčiček. Thomas cítí, jako by se uvnitř něco sevřelo, ale nedokáže ten pocit pojmenovat. Tázavě se podívá na tatínka. „Ale tady je jenom jedno místo.“

„Počkej tady,“ řekne tatínek a vydá se za paní, která prodává nanuky. Její vlasy vypadají, jako by byly vytesané ze žuly, a stejným dojmem působí i její tvář. Když se otočí na Thomase, vynoří se z přítmí její oči a doslova se do něj zabodnou.

Tatínek jí dá librovou bankovku a ona mu podá dva čokoládové nanuky. Znovu se podívá na Thomase a pak na tatínka, který protáhne obličej a vytáhne další bankovku. Pak se vydá za Thomasem a paní jde za ním. Thomas se uvelebí na sedadle, položí si do klína kelímek s popcornem a v kapse má bonbony. Tatínek mu strčí do rukou nanuky.

„Thomasi, synku,“ řekne. „Tatínek si musí zařídit něco naléhavého.“

Thomas se na něj podívá a překvapeně zamrká. „Kam jdeš? Co ten film?“

„Buď v klidu. Je to moc důležité. Já…“ Zadívá se na plátno, jako by tam hledal inspiraci. „Chystám pro maminku nějaké překvapení.“ Poklepal si na nos. „Chlapi mají svá tajemství, chápeš? Zůstane to mezi námi.“

Thomas si taky poklepe na nos, ale ne tolik přesvědčivě. Cítí, jak se mu v břiše otevírá obrovská propast. Tatínek řekne: „Tohle je Deirdre. Dohlédne na tebe, dokud se nevrátím.“

Paní sklopí oči, upřeně se zadívá na Thomase a její ústa připomínají tenkou čáru. Jsou bez života, jako by se sochaři nechtělo vytesat ji tak, aby vypadala alespoň trochu jako člověk.

„Jak dlouho budeš pryč?“ zeptá se Thomas a cítí, jak mu na záda doléhá tíha temnoty v sále spolu s pocitem osamělosti.

„Za chvilku jsem zpátky,“ řekne tatínek a mrkne. Potom začne hrát hudba a Thomas otočí hlavu k plátnu, na němž se objeví spousta hvězd a slov vinoucích se kamsi do dáli.

Je občanská válka. Vesmírné lodě povstalců, útočící z tajné základny, dosáhly prvního vítězství nad Galaktickou Říší zla.

Thomas se ohlédne, ale tatínek už je pryč.

2

ÚTOČIŠTĚ 22 000 MIL VYSOKO

5 vodorovně: Zkrácená verze biblického jména a mužské jméno německého původu – dohromady (6)

Thomas Major zavře oči, na chvíli se hluboce zamyslí a poté usoudí, že ze všeho nejlepší je ticho. Nehoukají klaksony, nikdo nekřičí, nikdo netúruje motor, nezvoní telefony, couvající popelářské vozy nevydávají pípavé zvuky.

Nic.

Žádné domovní zvonky, žádné dunící basové linky, žádné práskání dveřmi, žádné výbuchy televizních reklam.

Jenom ticho.

Žádné pomatené žvanění rozhlasového moderátora ani neustálé cinkání příchozích esem-esek, ani drnčení sbíječky drtící asfalt, ani ryčné hlasy pouličních hudebníků vraždících klasické písně.

Nic z toho, co je v jeho hlavě uloženo ve složce nazvané Věci ohrožující sluch.

Thomas Major vždycky toužil po útočišti. A teď sedí zachumlaný do deky, daleko od lidí a jejich protivných hlasů, a hrotem tužky poklepává na první stránku Velké knihy obzvláště obtížných křížovek. Znovu začne přemýšlet. Ťukající tužka vydává příjemný zvuk a je vhodným společníkem pro chvíle strávené namáhavou duševní prací. Navíc je to jeho zvuk, jeho hluk.

Hlasitě usrkává doušky teplého a hodně sladkého čaje. Není tu nikdo, kdo by ho za to pokáral. Může srkat, jak chce. Povaluje čaj v ústech, až je natolik chladný, že si jím může vykloktat hrdlo.

„Šup tam,“ řekne jen tak pro sebe, než ho spolkne.

Celý život chtěl mít místo, jež by bylo jeho útočištěm. Záviděl lidem, kteří se mohli vytratit na konec zahrady, zavřít za sebou dveře a zmizet před vším a před všemi. A teď, když oslavil čtyřicáté sedmé narozeniny, je konečně sám a může v klidu srkat čaj a trávit tolik času, kolik chce, luštěním křížovek. Dlouho si šetřil tuhle knihu obsahující 365 šíleně složitých křížovek. Znovu poklepe tužkou na stránku. Zkrácená verze biblického jména? Kuba. Mužské jméno německého původu? Karl? Ale to je na osm. Proboha, jaká jména mají na mysli, aby dala dohromady slovo na šest?

Thomas Major si tu může dělat, co chce, a tak se rozhodne, že pustí hudbu, aby mu pomohla přemýšlet. Samozřejmě tu správnou hudbu, žádné tuc tuc tuc, co se ozývá z luxusních aut, která řídí mladíci, z nichž čiší arogantní nadutost. Moc rád by tu měl celou sbírku vinylů, ale prostor to nedovoluje. A tak si nechal digitalizovat všechna alba, všechny singly, všechny rarity, všechny flexi disky, které bývaly přilepené páskou v novinách a časopisech zaměřených na hudbu. Úplně všechno. Napadlo ho, že když má narozeniny, měl by si pustit něco veselého a povznášejícího, třeba The Cure. Zapne počítač, zatváří se znechuceně, když se ozve hučení a bzučení, a pak zvolí album Disintegration. Úžasný návrat k temnému zvuku. Rok 1989. Pořadí písniček se začne přehazovat, což Thomas nemá rád. Album by se mělo poslouchat tak, jak ho kapela nahrála, ale ještě nezjistil, jak tomu zabránit. První píseň vypráví o touze po domově.

Thomas zavrčí, odfrkne si a sarkasticky se pousměje.

Tohle skoro zná, ale ne úplně.

Zkrácená verze biblického jména. Klidně by to mohl být Sam. Jako Samuel. Ale co mužské jméno německého původu? Hans? Thomas zamyšleně cucá konec tužky a čeká na začátek další písničky. Možná by pomohlo, kdyby se podíval z okna. Pokaždé se mu přitom zatají dech a v duchu si říká, jestli je vůbec možné, aby mu ten pohled zevšedněl a ztratil svůj půvab. Upřímně doufá, že ne. Protože teď je tady, sám se svým čajem a se svou křížovkou a se svou hudbou, a všichni ostatní jsou tam venku.

Země je zarámovaná do tvaru čtyřpalcové okenní tabulky, modrozelená a zahalená do oblaků a je docela hezká. Je tak velká, že by mohl natáhnout ruku a dotknout se jí. Thomas je na oběžné dráze Země, 22 000 mil nad jejím povrchem, a zanedlouho se vydá do prostoru a bude jím putovat a každou vteřinou se vzdálí od Země 26,5 kilometru. Brzy se rozplyne v prázdnotě a stane se smítkem v sametové pokrývce vesmíru. Zavře oči a poslouchá hudbu a říká si, že se zachoval správně, protože přesně tohle chtěl.

Thomasovým světem je hexagonální válec, který je třicet stop dlouhý a na jednom konci mu vévodí pracovní stanice a na druhém je podlouhlý poklop, jenž vede do přetlakové komory a pak dál do rozsáhlého nekonečného prostoru.

Na tenhle konec kabiny nechodí Thomas moc často.

A mezi tím jsou panely plné různých přístrojů. Thomas ví, jak téměř polovina z nich funguje. Jsou tam dveře, které se postupně otevírají, když se chce dostat do skladovacího prostoru, kde se nacházejí potraviny, většinou v sušeném stavu, a další věci, které ho na jeho cestě udržují při životě, a pak je tu běžecký pás, k němuž se každý den připne a aspoň chvíli poklusává, aby mu úplně neochably svaly.

Je to domov odpovídající jeho potřebám a zájmům. Dokonce je spojený s určitou rutinou, stejně jako běžný domov, ale Thomas nedojíždí do práce a po návratu nesedí před televizí ani neposlouchá hudbu a nečeká, až bude hotová večeře. Každý den se probouzí ve spacáku připevněném ke zdi. Původně chtěl spát jen tak ve stavu beztíže, ale záhy pojal velkou zášť vůči vzduchovým ventilům. Když vstane, připraví si snída-ni – sušené jídlo bez chuti nebo výživné ovocné tyčinky – a pak se umyje a použije toaletu, což je pokaždé velmi zábavné. Ráno tráví kontrolou všech systémů a poté je na řadě cvičení, po němž si musí projít všechny úkoly a úkony, které provede, jakmile se dostane na Mars… Ty je třeba zvládat mistrně, aby se udržel naživu. Zjevně mezi ně patří i pěstování brambor.

Hudba dohrála a místo ní se ozývají nervy drásající cinkavé zvuky. Thomas se odvrátí od okénka, od světa, odstrčí se ode zdi a pluje v nulové gravitaci směrem k monitoru přišroubovanému ke zdi, nad nímž se vznáší kniha křížovek a tužka. Na obrazovce je napsáno NAVÁZÁNÍ SPOJENÍ.

„Super, paráda,“ zašeptá, když se na obrazovce objeví změť bodů, které se postupně spojí v obraz. Thomas vidí chumel lidí v oblecích stojících před dlouhými řadami stolů, u nichž sedí technici, kteří obsluhují počítačové terminály.

„Pozemní letová kontrola volá majora Toma!“ řekne ze středu chumlu vysoký štíhlý muž s tmavými vlasy pečlivě uhlazenými dozadu. „Ozvěte se, majore Tome!“

Thomas se připoutá na židli před monitorem a v dolním rohu obrazovky se objeví jeho hlava velká jako poštovní známka. Zadívá se na ni a napadne ho, že by se měl oholit. Tady se dá používat jenom elektrický holicí strojek, který vyloženě nesnáší. Náhle si uvědomí, že už se asi nikdy v životě neoholí normálním ručním strojkem a nebude mít na bradě pěnu. Na hlavě mu směšně trčí hnědé vlasy protkané bílými nitkami a připomínají tenké lístky chaluh rozkolébaných příbojem.

„Haló, volám pozemní letovou kontrolu. Tady Shednik-1, slyším vás hlasitě a zřetelně.“

Technici jásají, i když značně tlumeně a decentně. Prostě typicky britsky. Muž v obleku, ředitel Baumann, upře zrak na kameru a zadívá se na Thomase. „Hodláte nazývat Ares-1 pořád tak přihlouple, Thomasi?“

„A vy hodláte pořád říkat, že pozemní letová kontrola volá majora Toma? Každý den, celých následujících sedm měsíců?“

Ředitel Baumann má tak tmavé vlasy, že si je určitě barví. Pokaždé má kravatu a zapnutý horní knoflíček u košile. Thomas je podezíravý vůči každému, kdo v dnešní době nosí do práce kravatu. Je to úplně zbytečné. Kravaty se hodí na pohřby, s nimiž má Thomas hodně zkušeností, a na svatby, které se mu vybavují dost mlhavě. Baumannova košile je tak pečlivě vyžehlená, že buď trpí obsedantně-kompulzivní poruchou, nebo má ve sklepě manželku připoutanou řetězy k žehlicímu prknu. Ale když se nad ním Thomas hlouběji zamyslí, uvědomí si, že ředitel Baumann je zamilovaný do psacích podložek. Zrovna teď jednu drží v ruce a upřeně hledí na papír, který je na ní přicvaknutý. „Podle našich diagnostiků jsou všechny vaše systémy v naprostém pořádku. Už jste dokončil kontrolu palubních zařízení?“

Thomas mávl rukou, aby odehnal knihu křížovek, která se nebezpečně přiblížila před kameru, a zamumlal cosi neurčitého.

Baumann pokračuje: „Start proběhl úspěšně, což předpokládám víte. Jste napojený na Hoh-mannovu eliptickou dráhu a motory fungují. Vydal jste se na úžasnou cestu, Thomasi. Před vámi je tři sta deset milionů mil. NASA hlásí nedaleko od vás spršku mikrometeoritů, ale neměla by způsobit žádné problémy.“

Řeči o počasí, dokonce i ve vesmíru. Taky ty-picky britské. „Já si říkal, že si mám vzít deštník.“

Konec ukázky

Table of Contents

OBÁLKA

TITULNÍ STRANA

PŘEDNÍ TIRÁŽ

1

11. ÚNOR 1978

2

ÚTOČIŠTĚ 22 000 MIL VYSOKO

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68