Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

Amanda Hampson: Tajemství žlutého domu

Vydání první

Copyright © Amanda Hampson 2018

First published by Penguin Random House Australia Pty Ltd. This edition

published by arrangement with Penguin Random House Australia Pty Ltd.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2272. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Yellow Villa vydaného

nakladatelstvím Viking, an Imprint of PENGUIN BOOKS,

Austrálie v roce 2018

Český překlad © 2019 Ivana Čejková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2019 Martina Černá

Přebal a vazba © 2019 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1113-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1114-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Amanda Hampson

Tajemství žlutého domu

Pro mé nejlepší přátele – Su, Josepha a Stellu

První kapitola

Každou noc se budím před půlnocí a brouzdám po domě. Dokonce i po týdnu pobytu ve Francii jsou moje biologické hodiny stále nastavené na časové pásmo na druhé straně zeměkoule. Musím přiznat, že znám náš dům mnohem líp za tmy než za denního světla. Moje nohy každou noc zamíří stejnou cestou, ale myšlenky se mi rozeběhnou. Znovu si v hlavě probírám kroky, které mě dovedly až na tohle místo, a nikdy si nejsem jistá, zda mé rozhodnutí bylo uvážené, či zda mě sem neodvál osud. Měla bych být šťastná, Francie byla vždycky mým snem. Jenže teď nevím, jak tenhle sen převést do reality. Na snu je přitažlivá jeho nepolapitelnost, prchavost… povznesení se nad každodenní starosti.

Když jsme sem s Benem před týdnem přijeli, bydleli jsme pár dní v penzionku Le Bleu de Pastel, než náš maison připravíme k obývání. Dlouhé a vyčerpávající lety jsou inkubátory virů, takže jsem se potýkala s bodavou bolestí v krku, tlakem na hrudi a celé tělo jsem měla rozlámané. Ben neuměl skoro ani slovo francouzsky, takže jsem ho musela doprovázet po různých obchodech, abychom dům vybavili alespoň tím nejnutnějším nábytkem, a odolávala jsem touze po teplé posteli v tmavé a tiché místnosti.

Jakmile jsem se přestěhovali do domu, prospala jsem celý den a střídavě mi bylo horko, třásla se mnou zimnice a měla jsem příšernou žízeň. Ben kolem mě poskakoval jako věrný služebník. Nevím, zda mě probudilo Benovo uklidňující pochrupování, nebo radostný zpěv ptáků na zahradě. Těžké závěsy v místnosti byly zatažené, aby mě ochránily před jasným zářijovým sluncem.

Vysoké okno v ložnici v patře skýtalo výhled na městečko Cordes-sur-Ciel. Ve dne to byl shluk středověkých domků na vrcholku kopce, v noci pak řetízek bílých a zlatavých světel, jako by někdo z nebes shodil zářící náhrdelník. A nad tím vším dohlížel z oblohy ubývající měsíc. V ranním rozbřesku byly kopec i náš dům zahalené do jemného oparu, jako bychom se vznášeli v bílém moři.

Vešla jsem do chodby a podlaha pod mýma nohama chladně zaskřípala. Chytila jsem se prsty zdi a cítila jemnou texturu tapet. Dům byl pro nás dva příliš velký – čtyřikrát větší než řadový domek, který jsme měli v centru Sydney. Když jsem tenhle dům viděla na internetu, připadal mi naprosto pohádkový – ozdobně kovaná brána, široká štěrková příjezdová cesta, elegantní vstup. Kamenné zdi budovy byly světle žlutě omítnuty, dřevěné okenice se pyšnily tmavším odstínem. Připomínalo mi to kombinaci prvosenek s narcisy, nebo možná slunečnic a měsíčků. Vypadal velmi idylicky, posazený na úpatí kopce, obklopený velkou zahradou obehnanou kamennou zídkou. A to celé za poloviční cenu domku v Sydney. Neměli jsme v úmyslu se sem přestěhovat. Vlastně jsme neměli žádné plány. Bena jsem k tomu tak trochu přinutila. Udělal to kvůli mně. Tohle byl můj sen, ne jeho. Ben chtěl udělat všechno pro to, aby zachránil naše manželství.

Moje noční toulky domem mi umožnily vnímat detaily – hladké kamenné schody, doteky vyhlazené zábradlí, chladné železné lví hlavy zdobící jeho sloupky, krůpějky rozptýleného světla pronikající do haly.

Každou noc stávám ve dveřích a potmě nakukuju do místností. V měsíčním světle prostupujícím okny vidím jen obrysy nábytku a přemýšlím, jací lidé tu asi žili. Jeden pokoj mě obzvláště přitahuje, noc co noc se k němu vracím. Vydržím tu stát nekonečně dlouho. Vím, že bych měla přemýšlet o praktických věcech, ale mé myšlenky jsou až příliš zjitřené, než abych se o to vůbec snažila.

Po ránu se pak zvedne vítr. Proklouzne pod dveřmi, zatřese okenními rámy a hvízdavě prolítne až na půdu. Pak se vrátím do postele.

Tento dům byl la propriété du défunt – dům po zemřelém. Přemýšlela jsem o té staré dámě, která tu bydlela. O madam Levantové, která si v poslední vůli vymínila, že tento dům musí koupit jen mladý pár. Neměli jsme o tom ani tušení až do chvíle, kdy nám tuto podmínku sdělil notaire. Bylo nám něco přes třicet, ne staří, ale také ne příliš mladí. Klauzuli majitelky jsme tedy splnili s odřenýma ušima. Myslím, že madam Levantová si přála, aby tento dům koupili mladí manželé a jeho místnosti naplnili dětským smíchem. Ale to se nestane. Nikdy toto její přání nenaplníme.

V posledních dnech, kdy jsem se v nočních hodinách toulala domem, se mi stal velmi důvěrným. Znala jsem každé podivné vrznutí, zaskřípění, každý stín… a líbilo se mi to. Zdálo se mi, jako by se ranní větřík v domě zastavil a láskyplně nás objal, už se neprohnal domem jako divý, aby nás zastrašil.

Dnes jsem vstávala do slunečného dne, závěsy už byly roztažené. Od půlnoci jsem tvrdě spala a probudila se ve chvíli, kdy paprsky ranního slunce dopadly na malý kobereček vedle postele. Po temných dnech plných stínů se barvy jako by rozzářily, světlo se v nich odráželo jako v drahých kamenech – safír, rubín, smaragd a topaz – a obloha venku svítila jasnou modří. Je načase začít žít…

Druhá kapitola

Susannah Harringtonová stála před velkým zrcadlem a prohlížela se ze všech úhlů. Vybrala si tmavomodré letní šaty, které ladily s barvou jejích očí a zdůrazňovaly poslední pramínky blonďatých vlasů, jež nesměle probleskávaly mezi pomalu se vkrádající šediny. Dlouhé a husté vlasy byly stále její pýchou a odváděly pozornost od jemných vrásek v obličeji, o němž mnozí kdysi říkávali, že je hezký. I když se s věkem trochu zakulatila a její tělo ztratilo pružnost a pevnost (jako by všechno potřebovalo jakousi oporu), tyhle šaty její postavě lichotily.

Natáhla si krémově béžový kardigan. Sundala ho a přehodila si ho přes ramena. Naklonila hlavu doprava, doleva a usmála se. Byla se svým vzhledem spokojená, dosáhl élan, který chtěla. Lou-lou a Chou-chou jí seděly u nohou a zbožně upíraly očka na její odraz v zrcadle. „Tak co, vypadá vaše panička dobře?“ zeptala se, poklekla a pohladila dvě mopsí hlavičky. „Ale ne tak krásně jako vy, moji miláčkové.“

Susannah měla v plánu navštívit nové sousedy hned, jak to jen společenská pravidla dovolovala. Od jejich příjezdu uplynul už týden, což je tak akorát, usoudila. Dnes odpoledne musí s Dominikem vydolovat poslední zbytky svého charismatu (kterým kdysi oplývali) a seznámit se s nově příchozími. Dominic samozřejmě o jejích plánech a strategii neměl ani tušení, takže se na jeho spolupráci nemůže příliš spoléhat.

Jediné, co o nových sousedech zatím zjistila, bylo, že jsou to Australané a jmenují se Tinkerovi. Mia a Ben Tinkerovi. A jsou dost mladí na to, aby mohli být jejich potomky. Avšak Susannah si ani na chvíli nedělala hlavu s tím, že by i přes značný věkový rozdíl nenašli nějaké společné téma. Sama se o to přičiní. Člověk se o sousedy prostě musí zajímat, i když to dnes už málokdo dělá.

Ne že by Susannah kolem Tinkerových slídila. Ale když kolem jejich domu procházela do městečka, všimla si, že ze zahrady zmizeli dva kozlíci s divokým pohledem a jejich výkaly roztroušené po schodišti někdo odklidil. Začátkem týdne se před domem objevila dodávka z obchodu s nábytkem v Albi a dva muži nosili dovnitř zařízení a matrace. Telefonní technik z firmy Orange tu byl prakticky každý den – což byl úspěch sám o sobě – a snažil se zajistit nějaké spojení se světem, což bylo v nejlepším případě komplikované, v nejhorším nemožné.

Susannah si nasadila brýle, znovu se naklonila k zrcadlu a nanesla si rtěnku. I rty, kdysi tak plné a sladké, teď vypadají mdle a bez duše, pomyslela si. Povislé koutky jí dodávaly nevraživý pohled. Jako by se cosi uvnitř jejího těla pomalu vytrácelo, jako by umírala zevnitř. Osamělost se podloudně hlásila jako nepříjemná nemoc. A to se Susannah nelíbilo. To nebylo to, o čem by si měli Tinkerovi potají špitat. Takže dnes musí sehrát roli zajímavé, sofistikované starší dámy. Jedinou roli, která jí ještě zůstala.

Když před rokem přijela s Dominikem do Cordes, přivítala je celá flotila přátel. Tenkrát oni byli ti noví „zajímaví“ přistěhovalci, kteří si zaslouží přivítání. Když Susannah zjistila, že někteří z nich se věnují divadlu, předpokládala, že znovu oživí své herecké schopnosti. Ale přátelé se jeden po druhém vytráceli, až zůstala s Dominikem úplně sama.

V obývacím pokoji seděl v křesle muž zahloubaný do nejnovějšího výtisku Decanteru a odmítal se zvednout. „Kdo jsou ti lidé?“ otázal se, aniž se na Susannah podíval.

„Drahoušku, koupili ten žlutý dům v ulici Alberta Bouquillona. Říkala jsem ti…“

„A budeme stát jako polovina obchodníků z Tarnu[1] před jejich domem… Možná patří k ruské mafii.“

1 Tarn – francouzský departement ležící v Okcitánii. (pozn. překl.)

„Vždycky ses chtěl do té vily podívat, říkal jsi…“

„Jistě, ale proč zrovna dneska?“ Krátce odtrhl oči od časopisu, jako by ho zrovna teď potřeboval dočíst. „A proč ses tak nastrojila?“

„Jen si ze mě utahuj. Venku je krásně, mohli bychom vzít psy a trochu se projít.“

S podrážděným povzdechem Dominic odložil časopis, dopil sklenku a zvedl se z křesla. „Předpokládám, že očekáváš, že při téhle zvláštní příležitosti na sebe taky hodím něco parádního. Na koho si dnes hrajeme? Na Bogarta a Bacallovou?“

„Připravila jsem ti pár kousků na postel. Tak pojď, musíme už jít.“

„Pár kousků? Není potřeba, abys mi něco připravovala, když jdu ven. Nevnucuj mi svoje představy.“

Susannah se usmála. Její plány vycházely. Dominic se s mručením a mumláním vzdálil, aby se převlékl. Poté vyšel ze dveří, zatímco za sebou zanechával vzduch provoněný drahou kolínskou. Susannah se psy se k němu připojila.

Ulice Alberta Bouquillona navzdory svému slavnému jmenovci byla ve skutečnosti jen úzkou křivolakou uličkou přecházející ve štěrkovou cestu vedoucí do polí. Byla souběžná s jejich ulicí, jejich dům se nacházel hned za zahradou Tinkerových. Dalo se do ní dojít buď přes pole a malý lesík, ale z druhé strany po silnici to bylo mnohem pohodlnější a příjemnější.

Během cesty se díkybohu Dominikova nálada zlepšila. Dnešní den byl na návštěvu jako stvořený. Panovalo slunečné počasí, tak typické pro pozdní zářijové dny v jihozápadní Francii, i když teď se slunce už pomalu nořilo za kopec, vzduch byl vlahý a stíny se prodlužovaly. Psi byli nadšení procházkou a užívali si volnosti bez vodítka. Pelášili dopředu, pak se zarazili a ohlédli, jako by kontrolovali, zda se někam nezaběhli. Vypadali jako spořádaná rodinka, což byl pro Susannah důvod k optimismu.

Když došli k vile, Susannah musela obdivovat velkolepost toho ospalého sídla, v němž se znovu probouzel život. Vysoká kovaná železná brána připomínající změť propletených větviček, květů a listů, široké schodiště rozdělovalo symetricky budovu na dvě části a nad hlavním vchodem visel malý balkonek s dvěma okny a okenicemi po každé straně, jako by čekal na Julii. Dům byl tak dlouho prázdný, že se kolem něj stále ještě vznášel duch opuštěnosti, tak jako kolem mnoha domů ve Francii v těchto dnech.

Otevřela jim Mia Tinkerová. Měla na sobě pracovní oblečení, tmavé vlasy nakrátko přistřižené, byla malého vzrůstu a ve své bezstarostnosti a lehkomyslnosti vypadala roztomile. V obličeji byla bledá, zdála se trochu popletená, ale vysvětlila jim, že byla nemocná a dnes poprvé vstala z postele. Nicméně byla srdečná a nadšená, že se setkala s anglicky mluvícími lidmi, s Lou a Chou se vítala jako opravdová milovnice psů. Susannah navrhla, že se u nich zastaví někdy jindy, ale Mia trvala na tom, že musí jít dovnitř a seznámit se s Benem.

Vnitřek domu svou zdrženlivou krásou na Susannah zapůsobil. Vestibul ozařovaly zlatavé odpolední paprsky dopadající na dlaždice, jež vytvářely na podlaze komplikované vzory, elegantní kamenné schodiště naproti vstupním dveřím a vysoký strop dodávaly hale majestátnost. Žádná pompéznost, jen prostá krása.

„Vždycky jsem si přál se do tohohle domu podívat,“ připustil Dominic a rozhlížel se kolem. „Jste oba Australané?“

„Ano, jsme,“ usmála se Mia. „Uprchlíci z kolonií.“

„Máme rádi Australany!“ prohlásila Susannah dotčeně. „Stojí nohama na zemi a jsou velmi přátelští. Jsou to skvělí lidé.“

Ben sešel ze schodů. Byl velký a mohutný, podle Susannah vypadal jako typický Australan. Muž, v němž stále přetrvává klukovská duše. Krátce si otřel špinavou ruku do kalhot a nadšeně se přivítal s příchozími. „Vítejte u nás! Jsem rád, že tu někdo mluví anglicky.“

„Přinesli jsme vám dárek na uvítanou,“ řekl Dominic a podával Benovi láhev vína. I když je vidět, že si toho váží, tenhle mladík rozhodně nemá ponětí, kolik taková láhev stojí, pomyslela si Susannah. Musela však připustit, že to neví ani ona, ale jak znala Dominika, rozhodně to nebyla žádná levná záležitost.

„Potěšilo nás, když jsme se doslechli, že se sem nastěhují anglais – tedy ne že by bylo naším zvykem stýkat se jen s přistěhovalci… takoví nejsme,“ vysvětlovala Susannah, rozzlobená sama na sebe, že příliš mluví.

„Asi víte, že takovému domu se tady říkalo une maison de maître – sídlo nebo takový malý zámeček. Ale dnes tomu Francouzi říkají spíš vila. Je mnohem okázalejší než všechny domky tady ve městě,“ vysvětloval Dominic. „Taková vila má obvykle osm až deset ložnic, možná i víc, a patří k ní velké pozemky, ovocné sady a stáje.“

„Myslíme si, že pět je ažaž,“ zasmála se nervózně Mia.

„Pravděpodobně byl postavený pro někoho velmi významného v druhé polovině 19. století. Myslím, že byl ve vlastnictví rodiny madam Levantové po několik generací.“ Dominic se rozhlédl a souhlasně přikyvoval hlavou. „Krásná výzdoba, opravdu nádherný dům.“

„Právě jsme si chtěli udělat přestávku a chvíli si odpočinout. Nedáte si s námi skleničku?“ otázal se Ben.

„Ale ne, opravdu bychom vás nechtěli obtěžovat,“ prohlásila Susannah.

Jako obvykle, Dominic byl jiného názoru. „No, popravdě řečeno, zatím jsme viděli jen vstupní halu. Nevadilo by mi, kdybychom se tu mohli porozhlédnout víc.“

Zdálo se, že Tinkerovi jsou návštěvě nakloněni, a tak Susannah kapitulovala. „No tak dobře, možná by malá sklenička nebyla na škodu. Skutečně jsme se s vámi chtěli jen pozdravit.“

Když se vydali na obhlídku domu, Susannah si uvědomila, jak je interiér vily krásný. Stěny v přízemí byly vymalovány světle žlutou barvou, která dodávala velkým místnostem pocit hřejivého tepla. Od úmrtí staré paní Levantové nikdo dům neudržoval, ale přesto byl v docela slušném stavu – žádná okázalost, spíše prostý a jednoduchý vzhled. Pokoje s okny směřujícími k ulici byly zařízeny jako jídelna a společenský salon, v obou byl obrovský krb, který jistě nebylo snadné udržovat. V místnostech bylo jen pár kousků nábytku, madam Levantová zřejmě musela nejlepší kousky prodat. Zůstal tu jen chatrný karmínově červený sametový divan, různé židle ve stylu Ludvíka XV., neobvyklá skříňka, malý stolek a celé místnosti vévodil velký jídelní stůl se židlemi, u něhož se mohlo pohodlně najíst alespoň tucet hostů. Všechen nábytek měl už své nejlepší časy za sebou a nebylo tu nic, co by bylo ve Francii příliš ceněné. Možná tu mohlo být pár drahých kousků zastrčených někde v rohu, ale s největší pravděpodobností už všechno vzácné madam Levantová před lety prodala. Parkety v hlavním salonu potřebovaly zrenovovat, modré žakárové závěsy zdobící vysoká okna byly vybledlé, zlaté šňůry se střapci zplihle visely jako kukuřičné hedvábí. To, co salon postrádal na velkoleposti, vyvažovaly jeho estetické proporce.

Susannah si vše důkladně prohlížela, občas něco poznamenala o nádherném výhledu nebo o hře světla dopadajícího okny do místností. Dominic se vyptával na praktické věci, jako je vytápění a rozvody vody po domě. Ben přiznal, že počasí zatím bylo tak teplé, že radiátory ještě vůbec nezapnuli. Mnohem důležitější bylo zavedení internetu, což také nebylo jednoduché, a znepokojující byly občasné výpadky elektrického proudu.

V zadní části přízemí domu byl dlouhý společenský sál, jehož jednu celou stěnu tvořila francouzská vysoká okna vedoucí do zahrady. Jediným kusem nábytku v této místnosti byl jídelní stůl a podivná směsice židlí, které se k sobě nehodily. Vedle sálu byla chodba, z níž vedly dveře do dvou malých místností – jedna sloužila jako umývárna nádobí, druhá pak jako spižírna, která sousedila s prostornou kuchyní v severovýchodním rohu domu. V kuchyni byl původní nábytek – velké příborníky s mramorovými pracovními deskami, menší jídelní stůl a pár židlí a velký krb, který v zimě jistě místnost příjemně vyhřál a zútulnil.

„Musíte být šťastní, že tu máte takhle nedotčenou kuchyň,“ řekla Susannah. „Ve Francii je zvykem, že se při stěhování celá kuchyň zabalí a převeze na nové místo. Taková otrava.“

Mia se rozhlédla po místnosti. „Starý nábytek jsme si zamilovali… vůbec tenhle starý francouzský styl. Trvalo by měsíce, než bychom dům znovu celý zařídili, kdybychom museli objíždět starožitnosti a bazary, abychom sehnali nějaké pěkné kousky.“

„Myslel jsem, že se toho všeho radši zbavíte. Harampádí po cizích lidech…“

„Nikdy nevíte, co v takovém starém domě najdete,“ poznamenala Susannah.

„Stoleté harampádí je pořád harampádí,“ zdůraznil Dominic.

„Nikam nespěcháme,“ řekla Mia. „Prohlížíme jeden pokoj po druhém.“

Obešli všechny místnosti v přízemí domu, vrátili se do haly a vyšli do prvního patra. Susannah vzala do náruče Lou a dojatě se zadívala na Miu, která vzala Chou a vynesla ji nahoru.

„Takže… kdy jste vlastně tenhle dům objevili?“ zeptala se Susannah. „Pokud vím, byl na prodej, už když jsme se sem do Cordes před rokem přistěhovali.“

„Upřímně řečeno, všimli jsme si ho už před čtyřmi lety. Byli jsme tady v Cordes-sur-Ciel na líbánkách,“ vysvětlil Ben. „Tenkrát jsme pár dní bydleli v penzionu Le Bleu de Pastel. Bylo to v létě a jeden krásný večer jsme se vydali na procházku po ulici Alberta Bouquillona.“

„Už tenkrát byl na prodej. Na první pohled jsme se do něj zamilovali. Vypadal tak smutně a zapomenutě. Vrátili jsme se k němu ve dne, ale neměli jsme čas si domluvit jeho prohlídku,“ dodala Mia.

„Tenkrát jsme dokonce ani vážně neuvažovali, že bychom ho koupili,“ pokračoval Ben.

„A začátkem letošního roku Ben prohledával internet a všiml si, že je stále na prodej… tak jsme poslali nabídku a…“ Mia pokrčila rameny, jako by stále nemohla pochopit, že se to doopravdy stalo. „Jako by na nás celou tu dobu čekal.“

„Vy jste koupili ten dům přes internet?“ Susannah stále ohromovaly možnosti tohoto nového světa.

Mia se usmála. „Můžete si ho tak alespoň vyhledat.“

„Bylo to naprosto spontánní rozhodnutí. Takový bláznivý experiment,“ řekl Ben.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

První kapitola

Druhá kapitola