Přeložila:

KATEŘINA TOMCOVÁ

Ed McBain: Dívej se, jak umírají

Vydání druhé, v nakladatelství Baronet první

Copyright © 1960 by Ed McBain

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2273. publikaci

Přeloženo z anglického originálu See Them Die

vydaného nakladatelstvím Orion, Londýn v roce 2004

Český překlad © 2019 Kateřina Tomcová

Odpovědná redaktorka Dana Chodilová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2019 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2019 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1116-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1117-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Ed McBain

Dívej se, jak umírají

Tuto knihu věnuji své ženě

DRAGICE.

To jméno v srbštině znamená

drahá, milovaná.

Je to tak.

Velkoměsto na těchto stránkách je vymyšlené.

Lidé a místa, to vše je fiktivní.

Pouze postup policie vychází ze zavedené

pátrací techniky.

1

ČERVENEC.

Vedro.

Ve velkoměstě je jedno synonymem druhého, bez jediného rozdílu znamenají totéž. V ulicích 87. okrsku se tahle dvojčata roztahovala s ještě větší vehemencí, jako dvě štětky s odbarvenými vlasy a krvavě rudou rtěnkou, co na vysokých střevíčcích s falešnými drahokamy a v křiklavě žlutém hedvábí vyzývavě pohupují boky. Červenec a vedro jsou jednovaječná dvojčata a jejich život má jediný smysl: přinést vám utrpení.

Vzduch se dá nahmatat. Můžete se ho dotknout. Je mazlavý a těžký a obaluje vás jako lepkavý plášť. Asfaltové škarpy roztavil v gumu, a když se pokoušíte křižovat ulicí, stahuje vás za podpatky. Z chodníků stoupá tupá, špinavě bílá záře, jež vás spolu s havraní černí asfaltu oslepuje střídavou hrou světla a temnoty. Slunce visí nízko na nehybné obloze, která barvou připomíná vybledlé montérky. Jeho panovačný kotouč už téměř vypudil z oblohy poslední zbytky blankytu a všechno se tetelí a chvěje horkem, dokud se nedostaví výbuch deště.

Budovy snášejí palčivé vedro stejně obřadně, jako ortodoxní žid nosí svůj dlouhý černý kabát. Tohle horko dávno znají. Některé z nich mu odolávají už bezmála století, proto trpí mlčky a stavějí se mu s prázdnou tváří nesnášenlivého stoika.

Na chodníku je bílou křídou načmáraný španělský nápis: JEŽÍŠ PŘICHÁZÍ, BLÍŽÍ SE NAŠE SPÁSA!

Domy se tísní nad chodníky a nepřipravují se ani na spásu, ani na zatracení.

V téhle ulici není oblohu téměř vidět.

Na světě existují místa, kde je nebe rozlehlé a kde se okázale rozpíná od horizontu k horizontu jako obrovský modrý stan, to ovšem pro tuto ulici neplatí. Tady jako by oblohu někdo zaklínil do nepravidelné siluety budov a vší silou ji tam napěchoval, protože nechtěla pořádně držet, a pak do ní ještě bušil umolousanou pěstí, dokud ulici i s nahromaděným horkem neprodyšně neuzavřel.

Na ulici panuje klid.

Je teprve 8:40 a je neděle.

Ve škarpách nehybně leží útržky novinového papíru; o asfaltové lůžko se dělí s prázdnými plechovkami, rozbitými lahvemi a nálepkami z beden od pomerančů. V proluce mezi domy na jednom nároží se válí zuhelnatělé zbytky oslavných ohňů, roztrhaná, špinavá matrace z dětské postýlky, dlouhá bílá háďata použitých kondomů. Požární schodiště jsou ověšená artefakty lidského života, přikrývky, polštáře, bedny od piva a kytky v květináčích tu a tam střídá kytara. Na jednom ze schodišť spí muž. Pohne rukou a ta mu na okamžik propadne skrze železné zábradlí, chvilku se tam bezvládně houpá a pak se zastaví.

Jediný pohyb, který se na ulici odehrává.

Vzduch páchne nehybností. Vedro je samostatná jednotka bez života a bez pohybu a nehybné je i všechno, co má ve své moci. Vpálilo se do cihlových průčelí činžáků, do asfaltu, do chodníků i do oblohy. Vpálilo se do jejich povrchu i nitra stejně jako oranžový povlak, když zachvacuje měď.

Kdesi v dálce se rozezněly zvony kostela, protože je nedělní ráno, ale i jejich zvuk se zdá tupý a tvrdý a jaksi kovově hrbolatý, jak si musí razit cestu rozpáleným vzduchem. Pod ním se ve spěšném kontrapunktu ozve rachocení vlaku nadzemní dráhy, jehož trať vede o dva bloky jižněji. Potom lomoz odumře a zvonění zvonů se vytrácí v lepkavém tichu, až na ulici opět zavládne klid.

Na této ulici dnes zemřou dva lidé.

Chlapec se jmenoval Zip.

Bylo mu sedmnáct a vystřelil ze chřtánu činžáku s razancí ručního granátu. Lehkým krokem došel ke schodišti před vchodem a pak po něm prakticky dotančil dolů. Zvedl hlavu k muži, který se právě probouzel nahoře na schodišti, ledabyle mu zamával a pak se rozhlédl po ulici. Byl vysoký, hubený, s ostře řezaným, ale pohledným obličejem. Měl světlou pleť a černé vlasy, z nichž si česal vysokého kohouta nad čelem. Na sobě měl těsné černé kalhoty s vojenskými botami a sako ze zářivě fialového hedvábí, na jehož levé náprsní kapse bylo vyšito jeho jméno.

Podíval se na hodinky.

Bylo 8:45. Přečetl čas z ciferníku a kývl hlavou, snad proto, že jeho dosavadní pohyb odpovídal předem stanovenému rozvrhu, snad proto, že ozubená kolečka jeho života přesně zapadala do soukolí vesmíru a naopak. U sedmnáctiletého kluka to působilo zvláštně. Přesto se znovu podíval na hodinky jako člověk, který funguje v zajetí harmonogramů, jako by do jeho pubertálního těla kdosi zaklel duši padesátiletého bankéře.

Zapálil si cigaretu, párkrát z ní potáhl a pak ji zamáčkl těžkou botou. Znovu zkontroloval čas, došel doprostřed ulice a zamířil k bistru na nároží. Přes obě zdi visel nad vchodem obrovský nápis, který připomínal pohyblivé elektronické cedule na budově Timesů v New Yorku. Tahle písmena však byla vyvedena červenou barvou na bílém podkladu a rozhodně neohlašovala nic, co by otřáslo zeměkoulí. Jednoduše hlásala: BISTRO U LUÍSE.

Podnik zabíral nárožní část budovy, a když byly plechové rolety na obou stranách vysunuté nahoru, stával se vlastně prodloužením chodníku, otevřený jak do ulice, tak do sousední třídy.[1] Teď bylo zavřeno. Vlnitý plech se tvářil stejně neproniknutelně jako kamenná pevnost. Chlapec došel ke vchodu z ulice, vyzkoušel kliku, zjistil, že je zamčeno, a zlostně do dveří kopl.

1 Uspořádání ulic v McBainově imaginárním městě je geometrické a pravoúhlé, stejně jako v mnoha skutečných amerických velkoměstech. Ze západu na východ vedou „avenues“, tedy třídy, ze severu na jih je kříží číslované ulice. Poznámka překladatelky.

„Co to tam vyvádíš?“ ozval se hlas. „Vypadni odtud!“

Muž, který se přibližoval ulicí, mluvil s lehkým španělským přízvukem, který svou mírností přesně doplňoval jeho vzhled. Byl to přihrbený pán s černým knírkem ve věku něco přes padesát, zdál se však starší a jeho úsporné pohyby působily utrápeně.

„No nekecej, že by ses fakt chystal ten svůj pajzl otevřít?“ pronesl Zip.

Luís Amandez došel k širokému vchodu krytému plechovou roletou a pravil: „Co tady děláš? To se tam chceš dostat násilím, nebo co? O co se snažíš?“

Sáhl do kapsy pro klíček od visacího zámku, otočil jím a chystal se vyhrnout roletu po kolejnicích nahoru.

„Moc tý svý kůče nefandi,“ odvětil Zip. „No tak, dělej, hejbni kostrou. Už ty zatracený dveře votevři.“

„Tohle je můj podnik a já otevřu, až budu chtít, pomalu nebo rychle. Usmrkanci jedni…“

Zip se zničehonic usmál. „Ale no tak, kámo,“ řekl hlasem, v němž teď zaznívala nakažlivá vřelost. „Jenom pohni. Když se chceš někam dostat, musíš sebou přece mrsknout.“

Luís vysunul první roletu. „Ty bys sebou taky moh mrsknout,“ navrhl. „Třeba do Kalifornie.“

„Heleďme se na dědu,“ poznamenal Zip, „jak je vtipnej.“ Vešel do bistra a zamířil přímo k telefonnímu automatu na zdi vedle jukeboxu. Luís přešel na druhou stranu, sundal další visací zámek a vytáhl roletu i tam. Sluneční paprsky se začaly tříštit o nárožní sloup jako kulky v křížové palbě. Zip sundal sluchátko z vidlice, sáhl do kapsy pro minci a zjistil, že nemá nic menšího než čtvrťák. Praštil sluchátkem zpátky do vidlice a šel naproti Luísovi, který právě vcházel do svého bistra.

„Koukni, rozměníš mi čtvrťák?“

„Na co?“ zeptal se Luís. „Na jukebox?“

„Co se furt ptáš ‚na co‘? Copak v týhle zaplivaný díře neutrácim dost? Já chci drobný, a ty na mě s výslechem.“

„Na vyhrávání muziky je ještě brzo,“ odvětil Luís klidně, došel za pult a z háčku sundal bílou zástěru. „Jsou tu lidi, co ještě spěj.“

„Tak za prvý, mně je fuk, kdo tady chrápe. Toudle dobou už maj bejt dávno na nohou. Za druhý, nechci pouštět jukebox, chci si zavolat. A za třetí a poslední, jestli mi tydle dva floky nerozměníš, tak možná jednoho krásnýho dne najdeš místo těch svejch konvic střepy.“

„Ty mi vyhrožuješ?“ podivil se Luís. „Já jsem s policajtama kamarád. Hezky jim povím…“

„Ale no tak, no tááák,“ zarazil ho Zip a zase vyloudil na tváři ten srdečný úsměv. „Pak si mě třeba žaluj, ale teď mi dej ty drobáky, jo? Rychle.“

Luís s kroucením hlavou přijal čtvrťák a sáhl do kapsy. Našel drobné, Zip je popadl a vyrazil k telefonu. Začal vytáčet číslo. Luís zatím, když už přišla řeč na peníze, došel k pokladně, sáhl znovu do kapsy a do šuplíku vložil svůj ranní počinek. Právě se chystal rozbalit ruličku deseticentů, když vtom Zip zařval: „Hej! Hej, Coochi! Tady!“

Luís se otočil. Ten druhý chlapec byl taky místní a měl na sobě stejné fialové sako, ale byl mladší než Zip. Luís ho odhadoval s odstupem svého věku a přitom se v duchu sám sebe ptal, jestli i on v šestnácti nosil takový směšně řídký knírek. Došel k závěru, že ne. Ten kluk měl malou, podsaditou postavu a silné, robustní ruce. Pleť měl tmavou. Z prostředka ulice Zipa zahlédl a zakřičel: „Héj, Zipíku!“ Pak se poklusem rozběhl k bistru. Luís vzdychl a rozrazil obal rolky s mincemi o okraj šuplíku pokladny.

„Kde se sakra couráš?“ ptal se Zip. „Akorát jsem ti volal.“

„Chlape, ani se neptej,“ odvětil Cooch. Neměl ani náznak akcentu, stejně jako Zip. Oba byli čistokrevným produktem velkoměsta a téhle čtvrti a Portoriko pro ně bylo totéž co Mongolsko. Při pohledu na ně si Luís najednou připadal starý a úplně cizí. Pokrčil rameny, šel ke sporáku a začal chystat konvice s kávou.

„Fotr s matkou jsou padlí na hlavu, víš to, kámo?“ řekl Cooch. Měl veliké hnědé oči a při řeči dělal výmluvné grimasy, jako když komik v televizi předvádí slavné číslo. „Podle mě si fotr myslí, že je nejmíň šéf obchodní komory, fakt.“

„A co má tvůj fotr společnýho s tím, že jdeš pozdě? Řek jsem ve tři čtvrtě na devět, a teď už je…“

„Přijde mu dopis z Portorika,“ pokračoval Cooch nevzrušeně, „a hned se celej zvencne. A hned jim píše, ‚přijeďte za náma, budete u nás bydlet, vemte svý haranty, klidně i bábu a toho vlčáka, my se o vás postaráme‘.“ Cooch se dramaticky plácl dlaní do čela. „Takže všichni ti votrhaní bráchanci a sestřenky dorazej a chrápou u nás. A vždycky, když se na letišti vobjeví další, můj fotr uspořádá mejdan.“

„Heleď, co to má…“

„No, včera byl mejdan. Vytáhli ty debilní kytary. Všude strun jak do symfoňáku. Měl jsi vidět mýho fotra. Dá si pár panáků a už se sápe na moji mutr, jak dvě holoubátka. Dva panáky a už jí lepí ruce na prdel.“

„Koukni, Coochi, mně je fuk, kam tvůj fotr strká…“

„Když tak vo tom přemejšlím,“ pravil Cooch zamyšleně, „nejspíš brzo dostanu dalšího bráchu.“

„No tak jo, a teď mi řekni, proč jdeš pozdě?“

„No dyť ti to řikám. Juchačka skončila až ve čtyry ráno. Měl jsem co dělat, abych se vyhrabal z postele. Ještě teďka vidím dvojmo.“ Zarazil se. „Kde je Papá? Ještě nedorazil?“

„To mi právě vrtá hlavou. Vy si jako všichni myslíte, že si tu hrajem na vojáčky.“

„Kdo, já?“ divil se dotčeně Cooch. „Já? Jako že já si to myslím?“

„Tak jo, ty možná ne,“ vzal zpátečku Zip. „Ale vostatní.“

„Já?“ opakoval pořád Cooch, plný ukřivděného úžasu. „Já? A kdo ti to tady všecko ukázal, když ses přistěhoval, co?“

„Fajn, dyť řikám, že ty ne, jasný?“

„Vodkaď jsi přišel? Z odpornýho slumu někde u mostu v Calm’s Pointu? Co jsi sakra vůbec vo týdle čtvrti věděl? Kdo tě tu proved, no řekni?“

„No jasně, přece ty,“ ukliňoval ho Zip trpělivě.

„Jasně. A ty na mě takhle vyjedeš. Pár minut zpoždění, a ty hned…“

„Deset minut,“ opravil ho Zip.

„Tak jo, deset minut, já netušil, že mi to stopuješ. Brácho, vobčas tě fakt nechápu, Zipe. Prej jestli si tu hrajem na vojáčky. Hele, kdyby si někdo…“

„Dyť řikám, že ty ne! Pro svatou prdel, řikám ty ne! Myslel jsem ty vostatní ptáky.“ Odmlčel se. „Stavoval ses pro Sixta?“

„Jo. To je taky druhej důvod, proč jdu pozdě. Chceš, abych se stavěl tadyhle a támhle…“

„No a kde teda je?“

„Musel pomáhat svý mutr.“

„A s čím?“

„S miminem. Poslechni, myslíš, že je to sranda mít v baráku mimino? Ta Sixtova ségra se počůrává jak zjednaná, to sem ještě neviděl. Jenom se votočíš, a vona už zas čůrá.“

„A von jí převlíkal gatě?“ zeptal se Zip v ohromení.

„Když jsem vodcházel, zrovna jí pudroval zadek.“

„Hele, já ho taky napudruju, jestli se brzo neukáže!“ nasupil se Zip. „Vidíš, zrovna tohle jsem myslel. Von si myslí, že se tu jenom tak poflakujem. Můžeš se divit, že tu ještě nemáme žádný jméno? Dyť to nikdo nebere vážně. Každej čeká, že všechno voddřu sám.“

„My už jméno máme, Zipe,“ hlesl Cooch.

„Hovno máme! Vy si fakt všichni myslíte, že todle je posranej skautskej voddíl? Kdypak dospějete, chlapečci? Chcete v týdle čtvrti chodit po ulici, nebo se poletíte schovat pokaždý, když někomu ustřelí vejfuk?“

„Já se před ničím neschovávám!“

„A myslíš, že Královský strážci se něčeho bojej?“ zeptal se Zip.

„To ne, ale Královský strážci taky maj dvě stě padesát členů.“

„A jak myslíš, že ty členy získali? Tím, že chodili pozdě, když měli v plánu někoho křísnout?“

„Hej!“ křikl najednou Cooch.

„Co je?“

„Psssst.“

Ulicí spěchala žena s bujným poprsím, které jí při každém kroku poskakovalo, a s černými vlasy staženými do uzlu na zátylku. Nehleděla nalevo ani napravo. Kráčela odhodlaně, vlastně se nedívala nikam. Prošla okolo chlapců stojících v bistru v průchodu do ulice, zabočila za roh a zmizela jim z dohledu.

„Víš, kdo to byl?“ zašeptal Cooch.

„Ta ženská?“

„Jo,“ přitakal Cooch. „Alfieho máma.“

„Cože?“ Zip se posunul k nároží a rozhlížel se po třídě. Ale žena už byla pryč.

„Matka Alfreda Gomeze,“ upřesnil Cooch. „Ty vole, ta si to metla! Zipe, myslíš, že jí to řek?“

„Co je mi po tom, jestli jí to řek?“

„No, víš… ta jeho máti… jako, jestli jí to vyžvanil…“

„No tak jí to vyžvanil. A co mu to bude platný?“

„Víš přece, jaký jsou ženský. Třeba se naštvala. Třeba…“

„Přestaň si tu srát do gatí, jasný? Víš co? Ty holt nemáš kuráž. Seš jako můj fotr, ten kecá jak senátor, dělá hlavouna, furt mi vykládá o Portoriku. Koho ten blbej ostrov jako zajímá? Já se narodil tady, v tomdle městě. Jsem vopravdickej Američan. A von porád, jaký byl tam v San Juanu velký zvíře, jak se mu dařilo. A víš, co jsem zjistil, že tam dělal? Řek mi to jeden strejda. Víš, co dělal?“

„Co?“

„Vopravoval kola. Jo, tak tomu řikám fakt velký zvíře. Akorát velká huba, nic víc. A nasráno v gatích.“

„Hele, já mám stejně tolik kuráže jako…“

„Jasně, a pak zblejskneš Alfieho mutr na vycházce a roztřeseš se jak osika. Víš, co z tebe bude, až vyrosteš?“

„Co jako?“

„Chlap, co vopravuje lidem kola.“

„Jdi s tim do háje. Já…“

„Nebo leští boty.“

„V životě jsem ještě žádný boty neleštil!“ hájil se Cooch hrdě. „Neleštím si ani svoje!“

„Proto taky vypadáš jak povaleč,“ odtušil Zip a pak prudce trhl hlavou. Někdo se k nim blížil.

2

Coochova slova ještě doznívala, když za roh zahnul námořník. Byl to vysoký světlovlasý muž – vlastně ne tak docela muž, ale už ne chlapec. Mohlo mu být asi tak jednadvacet, dosáhl zřejmě už oné magické hranice, která dělí chlapce od mužů, ale byl stále rozkročený na obě strany; nemohli jste ho považovat za kluka, brát ho jako dospělého muže by vás ale ještě stálo trochu úsilí. Ať muž, nebo chlapec, každopádně byl v téhle chvíli dost opilý. Pochodoval typickou houpavou chůzí námořníků, kterou poněkud narušovalo nerytmické kymácení. Bílou čepici měl vratce nasazenou až na temeni a od bílé uniformy, čisté jako padlý sníh, se s oslepující silou odrážely paprsky ranního slunce. Na nároží se zastavil, zvedl oči k vývěsní ceduli nad bistrem, něco si zamumlal, prudce zavrtěl hlavou a pokračoval ulicí dál.

Zip potlačil uchechtnutí a dloubl Cooche do žeber.

„Vo deset babek, že vím, co hledá,“ utrousil s poťouchlým úsměvem Cooch.

„To je fuk, co hledá. Jdi se kouknout, kde jsou Sixto a Papá. Že na ně čekám a že už začínám bejt nasranej. Hni sebou.“

„To je zas řečí,“ prohodil Cooch, ale spěšně vyrazil na ulici. Přitom minul opilého námořníka, který se vracel zpátky směrem k bistru. Byl v tom stadiu opojení, kdy je třeba veškerá rozhodnutí pečlivě zvažovat a najít dostatek odhodlání. U každého domu se zastavil, studoval číslice nade dveřmi a pak obřadně zakroutil hlavou, až se nakonec objevil znovu před bistrem. Hlavou kroutil i dál, neboť zřejmě hloubal nad obsáhlou symbolikou nápisu BISTRO U LUÍSE. Ještě na chvíli se hluboce zamyslel, pak znovu zavrtěl hlavou a už se chystal vykročit opět do ulice, když Zip řekl: „Potřebuješ pomoct, námořníku?“

„Ehm?“ odtušil námořník.

„Vypadáš, jako že ses ztratil,“ vysvětlil Zip. Nasadil celkem příjemný tón. Mile se usmál a námořník mu úsměv okamžitě oplatil jako zbloudilý poutník, jenž se chápe první pomocné ruky.

„Poslouchej,“ zamumlal s obtížemi, „kde je tady ta… La… La Galli… Lala… Prostě jsem dole v centru mluvil s jedním chlápkem, víš? A přišla řeč na…“ Zarazil se a opilecky přimhouřeným, ale hlubokým pohledem si Zipa měřil. „Hele, kolik ti je?“

„Sedmnáct,“ odpověděl Zip.

„Aha.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Motto

1

2