Jan Bauer

Král má starosti

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2009, 2010, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2009, 2010, 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8793-2 (epub)

ISBN 978-80-243-8794-9 (mobi)

Kniha první

ČÍŠE JEDU PRO KRÁLE

I

Nad zasněžený les se vzneslo hejno krákorajících vran. Černí ptáci mávali křídly a letěli vzhůru k temně šedé obloze. „Krá, krá, krá,“ nesl se jejich křik mrazivým vzduchem pod klenbou šedých mraků a Fridrichovi připadalo, jako by věštili jeho smrt. Ještě ne, Bože svatý, ještě ne. Snad je to jen přechodná slabost, snad se z toho dostane. Úporná bolest ho zcela prostoupila. Byl schopen vnímat jen ji a nic z toho kolem sebe. Připadalo mu, že má vnitřnosti v jednom ohni. Nahrbil se v sedle koně, sešklebil tvář a zatnul zuby. Jen ještě vydržet do Budějovic, říkal si v duchu, tam se snad o něj nějaký místní felčar postará. Možná to spraví bylinkový vývar, ale už aby to bylo. Poplácal svého koně po krku rukou v teplé kožešinové rukavici, aby přidal do kroku. Ale zvířeti se kopyta bořila v čerstvě napadaném sněhu a jen s námahou se jím brodilo.

Knížeti útrobami znovu a znovu projížděla svíravá bolest, jako by měl v žaludku a ve střevech snad celé hnízdo ježků. Asi v Praze na té hostině u krále Václava něco špatného snědl. Stejně je to divné, říkal si. Kdyby bylo horké léto, kdy se maso rychle kazí, nedivil by se tomu, ale teď v prosinci v adventním čase, kdy je všude plno sněhu a mrzne, jen to praští?

„Je vám něco, Výsosti?“ Jeho komorník Wilibald se k němu připojil a starostlivě se na něho podíval.

Vévoda Fridrich se zamračil a do ojíněných vousů jen cosi zavrčel. Pak se vzpamatoval. Nemůže přece před svým komorníkem dát najevo slabost. Rozhodně si nechtěl stěžovat na svíravou bolest v útrobách. Sebral síly, a dokonce se i maličko pousmál.

„Ne, neboj se. Nic mi není. To bude dobré.“

„Ještě dnes večer budeme v Budějovicích. Čekají nás v hostinci U Zlatého slunce,“ rozpovídal se Wilibald.

„Vím,“ pokývl hlavou vévoda. Cítil, že by jeho komorník rád navázal rozhovor, zřejmě má o něho starost. Vždyť bolesti žaludku ho trápí od té doby, co vyjeli z Prahy, a ani v Benešově, ani v Soběslavi mnoho nejedl, respektive nejedl vůbec. Snesl jen řídký slepičí vývar a jinak se celou noc převaloval v křečích. Jenže je Wittelsbach a ti se hned tak nějaké nemoci nepoddávají. Je přece vnukem císaře Ludvíka Bavora.

Stejně je to zvláštní, napadlo ho, když si vzpomněl na svého předka. Jeho děd byl přece protivníkem pozdějšího císaře a krále Karla, málem by se tehdy utkali v bitvě o vládu v říši, a kdyby Ludvíka neranila mrtvice na lovu medvědů, kdo ví, jak by to všechno dopadlo. A on, Ludvíkův vnuk, je teď přítelem Karlova syna, krále Václava. Ale tak už to v politice chodí, říkal si Fridrich, nikdy nevíš, kdo bude zítra tvým přítelem a kdo tvým nepřítelem. Pravda, jeho děd a Václavův otec byli v tomto ohledu mistry nad mistry. Obratně spřádali intriky, navazovali a zase rozvazovali spojenectví podle momentální výhodnosti, klidně se postavili třeba i papeži a nic nebo skoro nic je nemohlo odradit od cesty za vytyčeným cílem. Někdy k němu sice dorazili hodně klikatou cestou, ale dorazili. Však také po smrti Ludvíka Bavora jako by Wittelsbachové pozbyli v říši vážnosti. Ani Fridrichův strýc Ludvík mladší, někdejší braniborský markrabě, ani jeho otec Štěpán, natožpak jejich další sourozenci neměli dědův formát. Představovali jen stín někdejší rodové slávy. Však také Lucemburkové na tom po Karlově smrti nebyli o mnoho lépe. Hádají se mezi sebou a nejstarší Václav, král český, je sice zábavný patron, ale do velkého politika má daleko, uvažoval v duchu Fridrich. Třeba to tak Bůh chce, třeba jak Wittelsbachy, tak Lucemburky trestá za někdejší pýchu. Prostě jednou jsi nahoře, podruhé dole, kolo osudu nebo boží vůle se tomu říká a jeho kaplan by o tom jistě dokázal vykládat celé hodiny.

Na předcházející návštěvu Prahy vzal Fridrich svoji třináctiletou neteř Žofii. A Václav, o němž se šušká, že je král sodomský, za ní najednou běhal jako mlsný kocour. Prý, vévodo, udělám z ní římskou a českou královnu, taková krása musí být korunována. Ach, kdo by nezatoužil, aby jeho neteřinka byla povznesena na královský trůn! S takovým příbuzenstvem se už dá něco podnikat. Najednou mu byl král Václav docela sympatický, vždyť upevňovat svazky mezi Lucemburky a Wittelsbachy, to bylo cílem i moudrého císaře a krále Karla. Jen aby Žofinka nedopadla jako její teta Johana. Fridrich se však tehdy ošíval, považoval za diplomatický tah, bude-li trochu dělat drahoty: „Václave, dáš pozor na své psy? Nerad bych o neteřinku přišel!“ Ach, jaký je to pocit vstoupit do velké politiky a tykat si s mocnými tohoto světa a vyměňovat si důvěrnosti! A, divte se, římský a český král tu hru přijal!

„Neboj se, krásnou ženu neuhodíš ani pírkem, ani květinou. To ví i moji lovečtí psi.“

„Chceš tím snad říci, že Johana nebyla hezká?“

„Víš ty, Fridrichu, jak vůbec vypadala? Já vím, že to byla tvoje příbuzná, nicméně musíš přiznat, že ne vždy se každá holka vyvede. Ne každou Bůh obdaruje půvabem a spanilostí.“

Fridrich si však v tom okamžiku ne a ne vzpomenout, jak vlastně královna Johana vypadala. Věděl jen, že si ji už kdysi jako malé dítě vyhlédl císař a král Karel jako nevěstu pro svého milovaného syna. Nač ženská krása? Rozhodující byl wittelsbašský původ. Vybíravému Václavovi však příliš do oka nepadla a podle toho se k ní choval. A když ji tehdy v noci na svatého Silvestra papeže na hradě Karlštejně zadávil jeden z jeho oblíbených loveckých psů, ani pro ni neuronil slzu. Natož aby potrestal psa. Kdepak, měla si prý dávat pozor, když leze z postele, kam šlape. Královské dogy nemají rády, když je někdo vyruší ze spaní. To se pak oženou svými ostrými zuby a neštěstí je hotové. Co dělat?

Fridrich znal tenhle tragický příběh jen z doslechu a podobně jako Václav Johanu příliš nelitoval. Přátelství s římským a českým králem pro něho znamenalo víc než život nějaké příbuzné, kterou viděl snad dvakrát či třikrát v životě. Proto i teď, když se chystala svatba Žofie a Václava, pospíšil do Prahy, aby všechno důkladně projednal.

„Svatbu vystrojíme na jaře, mám teď nějaké problémy s arcibiskupem,“ přiznal římský a český král. Fridrich se nevyptával. Co mu bylo do královských sporů s tím Janem z Jenštejna?! Ani o Žofii příliš nehovořili, spíš o válce, která vypukla na Moravě mezi oběma markrabaty a bratry Joštem a Prokopem. Václav podporoval mladšího Prokopa, jenže na Jošta si vsadil rakouský arcivévoda Albrecht Habsburský. A spory s Habsburkem, to bylo to poslední, co římský a český král momentálně potřeboval. Albrecht býval Václavovým švagrem, vzal si jeho sestru Elišku, to zařídil ještě císař Karel, jenže Eliška už v patnácti umřela a Habsburk se oženil s vyhlášenou krasavicí Beatricí Hohenzollernskou. Od té doby, jak už to tak bývá, svého někdejšího švagra nesnášel, a kde mohl, tak mu škodil. Podpora markraběte Jošta, Václavova bratrance, byla jedním z příkladů. Albrecht, jak už to měl v rodě, se držel zásady, že když se dva perou, třetí se směje. A když se perou Lucemburkové mezi sebou, smějí se Habsburkové.

„Fridrichu, pomoz mi, potřebuji Albrechta a jeho podporu. Vy prý se počítáte mezi jeho přátele. Kdybychom spojili Čechy a Bavory s rakouskými zeměmi, byla by to síla, s níž by bylo nutné v říši počítat. Jsem sice římským králem, ale připadám si někdy jako vojevůdce bez vojska,“ svěřil se mu Václav po několikeré číši vína. Nebyl už právě střízlivý, to bývá český panovník málokdy, ale ani on, Fridrich, nemohl říci, že by ten večer náležitě neuctíval Bakcha, boha vína. Oj, to se to pak slibuje možné i nemožné!

Upřímně řečeno, Fridrich s Albrechtem vycházel celkem obstojně a nemělo by být problémem ztratit u něj za Václava, už kvůli krásné Žofii, nějaké to slovo.

Zase ta bolest! Hrozná křeč projela vévodovi útrobami. Celý se schoulil a na chvíli ho napadlo, zda by přece jen raději neměli zastavit.

„Mohu vám nějak pomoci, Výsosti?“ Starostlivě se na něj znovu obrátil Wilibald.

Pozoruje mě jako sup, vztekle si pomyslel vévoda Fridrich.

„Hleď si svého,“ odsekl tentokrát vztekle. Už nebyl schopen se ovládat a přemáhat bolest. Připadalo mu, že asi brzy omdlí. Navzdory mrazu mu na čele vyrazil pot. Asi mám horečku, šeptal si. Zasněžené větve buků a dubů se k nim natahovaly jako pařáty nějakých oblud. Od té chvíle, co vjeli do lesa, vše potemnělo, jako by už na kraj padal večer. Vévoda se celý roztřásl a musel se držet, aby nespadl z koně. Alespoň že sněhu je zde méně a cesta jim ubíhá o poznání rychleji. V duchu se začal modlit: „Panna Maria, milosti plná, Pán s tebou, požehnaná tys mezi ženami,“ šeptal chvějícími se rty a pomalu se propadal do temného snu. Ještě ne, ještě není čas umřít… Pohupování v sedle ho pomalu uspávalo. Dopadající kopyta ve sněhu nebylo ani slyšet. Hlava se mu skláněla stále níž a níž… Probudil ho čísi ostrý hvizd, rozevřel oči a spatřil, jak se z lesa kolem cesty vynořují jezdci, cosi křičí a výhrůžně mávají meči.

„Jsme přepadeni, Výsosti,“ vykřikl Wilibald a už tasil svou zbraň. Ozbrojený doprovod se rázem shlukl kolem knížete, který na cizí útočníky hleděl jako ve zlém snu. Jejich zarostlé tváře byly rozmazané, jejich divoké planoucí oči vypadaly jako žhavé uhlíky a jejich řev se k němu nesl jako ozvěna vzdáleného vichru. Poplašený kůň se pod ním vzepjal a Fridrich měl co dělat, aby nespadl. On, který si tak zakládal na svém jezdeckém umění. Sáhl po meči, ale chyběly mu síly i na to, aby vytrhl zbraň z pochvy. Naštěstí jeho zbrojnoši v čele s hejtmanem Hansem Wolherem z Tigerfeldu dokázali odrazit první nápor lapků. Lesem se nesl třeskot zbraní a výkřiky provázející urputný zápas.

„Nebojte se, Výsosti,“ uklidňoval vévodu komorník Wilibald, „nehnu se od vás.“ Levačkou držel uzdu, v pravici třímal meč a kroužil na koni kolem Fridricha. Lapkové zatím stále marně doráželi. Třebaže měli početní převahu, v boji cvičení bavorští vojáci jim dokázali odolávat. Přepadení se tak zvolna měnilo v takřka regulérní bitku, v níž sice na každého z vévodových zbrojnošů připadali dva až tři lapkové, ale vzhledem k jejich válečnické zkušenosti byl boj takřka vyrovnaný. Jen potácejícího se Fridricha mrzelo, že nedokáže svým lidem účinně pomoci. Byl zvyklý být v podobných půtkách na špici a ostatním jít příkladem, ale svíravé bolesti ho nyní zcela vyřadily. Konečně dokázal vytrhnout svůj meč z pochvy a s věrným Wilibaldem po boku se rozjel do nejprudší seče. Ohnal se po nejbližším lapkovi, chlapíkovi se zrzavými vousy, černou páskou přes levé oko a kožešinovou čepicí na hlavě. Ale jakmile svým mečem narazil na jeho meč a obě zbraně o sebe s řinkotem narazily, projela jím opět bolestivá křeč. Meč mu vypadl z ruky, naštěstí komorník rychle sám vjel protivníkovi do rány. Hrot zbraně jednookého loupežníka projel Wilibaldovi tlustým kožešinovým kabátcem a škrábl ho na pravém rameni.

„Ty jsi zraněn!“ zvolal vévoda.

„To nic není, Výsosti,“ odvětil komorník, přehodil si meč do levé ruky a ohnal se po dorážejícím útočníkovi. Lapkové se teď kolem nich sesypali jako vosy.

„Ujeďte, Výsosti!“ stačil zvolat Wilibald na svého pána. Naštěstí mu spěchal na pomoc hejtman Hans Wolher. Fridrich se už bolestí neudržel v sedle, levá noha mu vyklouzla ze třmenu a poplašený kůň vyrazil tryskem po cestě směrem na Budějovice. Vévoda spadl do sněhu, ale jeho pravá bota zůstala ostruhou zaklíněna v třmenu. Hnědák ho vlekl za sebou, ztratil kožešinovou čapku, viděl nad sebou rozpažené větve, obličej měl plný mokrého sněhu a pak se náhle ozvala trubka. Že by to už byly trouby andělské? Zavřel oči.

„Bijte je!“ Uslyšel český bojový pokřik. To nebudou andělé! Když prudce zarazil pádícího koně, zůstal za ním nehybně ležet, uslyšel kroky ve sněhu, kdosi mu uvolnil pravou nohu ze třmenu a pak se nad ním sklonila mrazem zrůžovělá a hladce oholená, poměrně ještě mladá mužská tvář.

„Je vám něco? Zranili vás?“

Fridrich se s námahou posadil, zkusil zahýbat nohama, zdálo se, že nemá nic zlomeného, a tak zavrtěl hlavou.

„Jsem Ojíř z Machovic, hejtman hotovosti královského města Budějovic,“ představil se mladík, jehož hruď kryl lesklý pancíř a na hlavě mu seděl železný klobouk. „Vidím, že jsme přijeli právě včas.“

„Díky,“ zamumlal vévoda, uchopil Ojířovu podávanou ruku a s jeho pomocí se postavil. „Jsem Fridrich, vévoda bavorský.“

„Vím o vás, Výsosti. Však už jste očekáváni. Omlouvám se, že jsme nedorazili dříve. V okolí našeho královského města teď není příliš bezpečno. Všelijací lotříci tady přepadají pocestné a kupecké karavany a my nemáme sil tomu zabránit. Vždyť i mnozí zemani se raději dávají na lup, než aby obdělávali pole. Bohu budiž žalováno, že loupežnictví vynáší víc než poctivá práce, a náš soused, urozený pán Jindřich z Rožmberka, nám při chránění cest příliš nepomůže,“ postěžoval si mladý budějovický hejtman. Poté se otočil ke svým lidem, kteří se sjeli okolo. „Doprovodíme průvod Jeho Výsosti až za městské hradby.“

Však už tu byl také Wilibald, Hans Wolher z Tigerfeldu a všichni ostatní. Lapkové, když se ukázala budějovická hotovost, vzdali boj a honem upláchli. Na místě nechali ležet jen dva své zraněné druhy, kteří teď měli v poutech putovat do městské šatlavy v Rabštejnské věži.

Bavoři, jak se ukázalo, měli čtyři raněné. Naštěstí všichni jezdci měli na sobě vzhledem k mrazivému počasí tlusté kabátce, a tak žádná rána nebyla vážná, vesměs se jednalo o povrchová škrábnutí. Ani komorník Wilibald, který bránil nemocného vévodu, na tom nebyl nijak špatně. Sice v pravé ruce neudržel meč, ale ovázané rameno ho příliš nebolelo a vypadalo to, že se rána brzy zacelí.

„Nechcete raději naložit na nosítka?“ staral se komorník.

Fridrich prudce zavrtěl hlavou a nechal se vysadit na koně. Však už to nějak vydrží, když to vydržel takřka až k samému městu.

Než dlouhý zástup ozbrojenců dorazil k Pražské bráně, byla už tma. Hejtman Hans ani nedal rozvinout bavorskou modrobílou korouhev, jak by se na vévodskou výpravu za normálních okolností slušelo. Fridrich všechno vnímal jaksi rozmazaně a v mlze a nebýt starostlivého komorníka a svých zbrojnošů, ani by snad nedokázal slézt ze svého koně. Na čtvercovém rynku je s pochodněmi vítali muži zabalení do kožešin, kdosi z nich se mu představoval jako purkmistr, znělo to jako Krumpandrl, nebo tak nějak. Cítil, jak ho vynášejí po schodech, ukládají na lůžko, horečka s ním stále lomcovala. Komnata byla příjemně vytopena ohněm v krbu, přesto se celý třásl a drkotal zuby. Ve světle loučí spatřil na trámovém stropu vymalované žluté růže. Chtěl otočit hlavou, ale kupodivu už i tenhle nepatrný pohyb mu činil potíže.

„Jen ležte, Výsosti,“ slyšel nad sebou Wilibaldův hlas. „Za chvíli tady bude lékař.“ Pak ho zase obklopila bílá mlha. Po chvíli se z ní vynořila hubená, přísně vypadající tvář a kdosi v černé sutaně mu podával hliněný kalíšek: „Vypijte to, Výsosti!“

„Kdo jsi?“ zeptal se Fridrich černého mnicha. „Ty jsi smrt?“

„Ne, jsem lékař Bernard, bratr řádu svatého Dominika. Vypijte to, Výsosti, uleví se vám.“

Vévoda poslechl konejšivý hlas. Nápoj byl hořký a v žaludku ho pálil, jako by spolkl žhavé uhlí.

„Zavolejte, otče, mého kaplana. Nebo mi sám poskytnete poslední pomazání?“

Dominikán neodpověděl, ale ohlédl se kamsi za sebe. Ach, kdo za mne dojede do Vídně, kdo promluví s Albrechtem Habsburským? Co bude s Žofií? Vezme si ji král Václav?

„Modlete se se mnou, Výsosti. Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno tvé, buď vůle tvá…“

Opakoval po knězi slova, ale vyslovoval je jen s vypětím všech sil. Kdosi ho vzal za ruce a spojil je k sobě, aby alespoň napodobil gesto modlení.

„Zítra mě vzbuď brzy. Pojedeme do Lince a pak do Vídně…“

„Jistě, Výsosti…“

Oči se mu samy od sebe zavřely a jeho duše odletěla.

„Je mrtev,“ řekl dominikán Bernard po chvíli tísnivého ticha.

„Vévoda Fridrich zemřel!“ „Vévoda zemřel!“ Tato slova letěla od úst k ústům. Hostinec U Zlatého slunce na budějovickém rynku byl za chvíli té zprávy plný a všude to navzdory pokročilému večeru hučelo jako v úlu.

„Je to jisté, v Praze ho otrávili. Dali mu do jídla nebo vína jed,“ pravil hejtman Hans Wolher z Tigerfeldu. „Zítra ráno vyrazíš zpátky do Prahy za římským a českým králem Václavem,“ uchopil pevnou rukou za kabátec komorníka Wilibalda. „Budeš žádat vysvětlení a přísné potrestání viníků.“

„Ale já jsem jen pouhý sloužící,“ namítnul komorník.

„Tak koho mám poslat? Byl jsi vévodovou pravou rukou. Nikdo jiný vhodný tady není. Kaplan Ulrich pojede s tebou.“

„Pošlu s nimi ještě někoho ze svých lidí,“ ozval se Ojíř z Machovic. „Na cestách není bezpečno. Jen vzpomeňte na to dnešní přepadení takřka před branami města.“

„Díky,“ odpověděl prostě Ojířovi Hans a odebral se dolů do síně v přízemí, aby zapil smrt svého pána. Co mohl také dělat jiného? O jeho tělo ať se postarají sluhové.

II

V krbu praskal oheň a linulo se z něj příjemné teplo. Drobný šedovlasý muž se sklonil, chvíli prohrabával polena, a aniž se otočil k příchozímu, řekl: „Udělej si pohodlí, Jakube. Hned dám poslat pro červené víno.“

Novoměstský rychtář zatím setřásal sníh ze svého kožešinového pláště.

„A odlož si. Budeme si povídat trochu déle,“ dodal nejvyšší pražský purkrabí Jindřich Škopek z Dubé.

„Aha, měl jsem tušit, že za tvým pozváním na Pražský hrad není jen pouhé přání spatřit zase jednou starého přítele,“ povzdechl si Jakub Protiva z Protivce, sňal plášť ze svých ramen, přehodil ho přes bytelnou dubovou sesli a popošel ke krbu. „Rád se u tebe trochu ohřeji,“ dodal a zvědavě pokukoval po Jindřichu Škopkovi.

Konečně se nejvyšší purkrabí k němu otočil čelem, pousmál se, ale nepřítomný pohled jeho světle modrých očí prozrazoval, že má starosti. Pravačkou pokynul Jakubovi k nejbližšímu křeslu a popadl zvonec stojící na širokém stole a jal se jím zvonit, dokud se ve dveřích neobjevil sluha v červenobílém kabátci, tedy v barvách českých králů, a s úklonou se nezeptal: „Co ráčíte poroučet, pane nejvyšší purkrabí?“

„Džbán červeného rýnského. A dejte si záležet. Pan novoměstský rychtář je znalec.“

„Přeháníš, pane Jindřichu. Jaký já jsem znalec vína? Vždyť vypiji všechno, co teče,“ usmál se Jakub.

„Vtipkuješ? Je ti do smíchu? Však tě smích přejde, drahý příteli!“

„Stěžoval si snad na mne pan podkomoří Huler? Vždyť jsme se neviděli od případu toho vampýra!“

„Na pana podkomořího zapomeň. Mám pro tebe něco jiného…“

Nejvyšší purkrabí zmlknul, protože se otevřely dveře a objevil se v nich sluha se džbánem vína.

„Ach, tady je ten dar boha Bakcha. Díky. A teď nás, prosím, nechte o samotě. Ať nás nikdo neruší. Kdyby se snad po mně někdo ptal, tak pro nikoho, kromě Jeho Milosti krále, tady nejsem.“

„Jak si přejete, pane nejvyšší purkrabí,“ sluha s úklonou vycouval ze dveří.

Jindřich Škopek se na chvíli odmlčel, pak se zvedl, popošel ke dveřím, prudce je otevřel a pohlédl do chodby. Poté spokojeně pokývl hlavou, dveře zase zavřel a opět usedl do křesla.

„To vypadá, že mi chceš sdělit něco velmi důvěrného, když s tím děláš takové tajnosti.“

„Ano,“ odpověděl vážně purkrabí a zkoumavě se na Jakuba zahleděl. „Doufám, že všechno, co ti teď povím, si necháš pouze pro sebe. Možná s jedinou výjimkou…“

„Ach, to bude něco velmi vážného. Děje se snad něco v Českém království, o čem nesmí nikdo vědět?“

„Bohu budiž žalováno, že je tomu tak. Týká se to přímo osoby nejvýznamnější.“

„Jeho Milosti?“ zašeptal překvapený Protiva.

Purkrabí přikývl: „Právě kvůli němu jsem tě pozval na Pražský hrad, Jakube.“

„Chce mě snad Jeho Milost najmout jako svého strážce? Sloužil jsem přece jeho otci, císaři a králi Karlovi blahé paměti, ale upřímně řečeno, už jsem starý na podobnou práci.“

Jindřich Škopek zavrtěl hlavou: „Nic takového. Král nepotřebuje nové strážce, dokonce ani neví, že jsem tě sem pozval. Je totiž vážně nemocen a všichni se modlíme, aby se uzdravil.“

„Ale já přece nejsem lékař,“ namítl Protiva a nechápavě se na purkrabího podíval.

„Ty nejsi povolán k tomu, abys Jeho Milost léčil. Od toho má doktora Zikmunda Albíka z Uničova a může si pozvat další schopné lékaře jako třeba Křišťana z Prachatic. Na tobě však bude zjistit, proč vlastně Jeho Milost onemocněla.“

„Stále nechápu…“

„Nejdříve se snad raději napijeme,“ přerušil ho Jindřich Škopek a z příborníku vzal dva poháry ze zelenavého „lesního“ skla. Poté uchopil džbán a naplnil ho vínem temně červené barvy. „Tak na zdraví Jeho Milosti,“ pozvedl svůj pohár a Jakub ho napodobil. Víno bylo příjemně lahodné a oba zůstali chvíli potichu, aby si ho, jak náleží, vychutnali.

„Na něco ses ptal,“ navázal na rychtářovu otázku, respektive její náznak, nejvyšší purkrabí. Poté se rozhlédl a ztišil hlas, ačkoliv kromě nich nikdo v celé komnatě nebyl a zřejmě ani na chodbě za dveřmi. Vždyť se tam přece Jindřich Škopek před chvílí díval.

„Nemoc Jeho Milosti není jen tak. Kdosi se ho zřejmě pokusil otrávit. Náš král je, zdá se, mimo nebezpečí, ale další osoba, která s ním onen den večeřela, zemřela.“

„Kdo?“ zeptal se překvapeně Jakub.

„Vévoda Fridrich Bavorský, strýc nevěsty našeho krále.“

„Jeho Milost se bude ženit?“ zeptal se překvapeně rychtář. „Že se o tom nic nepovídá.“

„Král si přál celou záležitost utajit kvůli Jeho Eminenci. Jak asi víš, s arcibiskupem příliš nevychází, a kdyby se rozkřiklo, že se král bude ženit, Jan z Jenštejna, který má královský pár oddávat, by toho mohl využít…“

„K čemu využít?“

„K vydírání Jeho Milosti. Prostě by mu řekl, že ho oddá s Žofií Bavorskou jen za těch a těch podmínek. Cožpak je to tak složité na pochopení?“

„Asi mám trochu tvrdou hlavu,“ pousmál se Jakub. „Co je zač ta vyvolená Žofie Bavorská?“

„Taková třináctiletá panenka s tvářičkou jako obrázek. Potíž je v tom, že její rodina, tedy Wittelsbachové, teď podezírají Jeho Milost, že má prsty ve smrti vévody Fridricha.“

„Počkej, počkej, pane purkrabí, to je trochu zamotané. Někdo chtěl otrávit krále Václava a místo něj otrávil vévodu Fridricha?“ podivil se Jakub.

„Ne, otrávil oba, ale Jeho Milost buď víc vydrží, nebo snědla, nebo vypila menší množství jedu.“

„Proč tedy Wittelsbachové podezírají našeho krále?“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Kniha první

ČÍŠE JEDU PRO KRÁLE

I

II

Kniha druhá